ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 листопада 2020 року           справа №200/8211/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Геращенко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року (повний текст складено 06 жовтня 2020 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/8211/20-а (суддя І інстанції – Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяни Леонідівни, третя особа – АТ “Банк Форвард”, про визнання протиправною та скасування постанови,- 

                                                              У С Т А Н О В И В:

03 вересня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяни Леонідівни (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення відповідача щодо відкриття виконавчого провадження №59548584 від 15.07.2019 року з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса ІМНО Київської області Кондратюка В.С. є протиправними та таким, що суперечить вимогам  Закону України “Про виконавче провадження”, оскільки спірна постанова винесена не за місцем виконання рішення. Згідно відмітки в паспорті позивач зареєстрована у м. Донецьку, будь-яке майно у місті Києві у позивача відсутнє, тоді як відповідач має право на ведення незалежної професійної діяльності у виконавчому окрузі міста Києва. Вважає протиправною постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 200/8211/20-а у задоволенні позовних вимог – відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що визначальною обставиною є те, що відповідач, приймаючи до виконання виконавчий документ помилково вважав, що місце знаходження майна боржника належить до виконавчого округу, на території якого він здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України, бо таке майно на цій території відсутнє.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанцій залишити без змін.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
07.06.2019 року приватним нотаріусом ІМНО Київської області Кондратюком В.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 763, про звернення стягнення з ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , яка є боржником за кредитним договором №104292084 від 20.02.2013 року, укладеним з ПАТ “Банк Руский Стандарт”, правонаступником якого є АТ “БАНК ФОРВАРД”. Загальна сума, що підлягає стягненню, складає 48129,54 грн.
АТ “Банк Форвард” звернулося до відповідача із заявою про примусове виконання виконавчого напису, яка зареєстрована 15.07.2019 вх. № 8333, в якій вказано місцезнаходження майна боржника (грошових коштів): рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ "Банк Форвард", який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 105.
15.07.2020 року приватним виконавцем Вольф (Павелків) Т.Л. винесено постанову ВП №59548584  про відкриття виконавчого провадження № 59548584 за виконавчим написом приватного нотаріуса від 07.06.2019 року № 763.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено   Законом України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016 №1404-VIII   (далі - Закон №1404-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Пунктом першим частини другої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
За приписами частини 2  статті 5 Закону № 1404-VIII,  приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених  статтею 3 цього Закону, крім:
1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною;
2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету;
3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону;
4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи;
5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини;
6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності;
7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб;
8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена;
9) рішень про конфіскацію майна;
10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання;
11) інших випадків, передбачених цим Законом та  Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною першою  статті 18 Закону № 1404-VIII  визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом п.1 ч.2  ст.18 Закону № 1404-VIII,  виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно ч. 1  ст. 19 Закону № 1404-VIII,  право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до  статті 5 цього Закону  віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Відповідно до ч.1    ст.27 Закону України від 02.06.2016р. № 1403-VIII “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”    (далі - Закон №1403-VIII), фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного    Законом № 1404-VIII.
За правилами ч.1, 2  ст.24 Закону № 1404-VIII,  виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Пунктом 4 частини другої  статті 23 Закону № 1403-VIII  передбачено, що у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Відповідно до частин 1, 2, 6    статті 25 Закону № 1403-VIII,  виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких, відповідно до  Закону № 1404-VIII,  знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що і  Закон № 1404-VIII, і  Закон № 1403-VIII  визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження.
При цьому, право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.
Отже, у разі якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.
Згідно приписів п.1 ч.1  ст.26 Закону № 1404-VIII,  виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у  статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (ч.3    ст. 26 Закону № 1404-VIII).
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати  декларацію про доходи  та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч.5    ст. 26 Закону № 1404-VIII).
Пунктом 1 розділом ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої  наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, в редакції чинній у спірний період (далі -  Інструкція №512/5), визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.
Згідно з пунктом 4  розділу ІІІ Інструкції № 512/5,  виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.
Пунктом 10 частини четвертої  статті 4 Закону  передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Відповідно до пункту 5  розділу ІІІ Інструкції № 512/5,  у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Згідно з пунктом 10  розділу ІІІ Інструкції № 512/5,  місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону.
Аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи/його майна розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює свою діяльність, та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження для їх виконання, якщо не виявлено жодної з передбачених  законом  підстав для повернення виконавчого документу стягувачу та відмови у відкритті виконавчого провадження.
Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки; статтею 179 цього ж Кодексу зазначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Частина 1 статті 192 Цивільного кодексу України встановлює, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Згідно з до п. 6.3 ст. 6 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні”, порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.
Відповідно до п. 1.27 ст. 1 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні”, платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Пунктом 3.1 ст. 3 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” визначено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).
Згідно ч.2 ст.48 Закону України “Про виконавче провадження”, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Визначальним у межах спірних правовідносин є саме правомірність відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем в межах відповідного округу, який не має обов`язку перевіряти місце проживання (перебування, знаходження) боржника/його майна.
Судом встановлено, що АТ “Банк Форвард” звернулося до відповідача із заявою про примусове виконання виконавчого напису, яка зареєстрована 15.07.2019 вх. № 8333, з проханням відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №763 від 07.06.2019 року, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюклм В.С. про стягнення з позивача на користь АТ “Банк Форвард” заборгованості у розмірі 48129,54 грн., де зазначено місце знаходження боржника (грошових коштів): рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ "Банк Форвард", який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 105.
Відповідач  стверджував, що саме зазначене у заяві про відкриття виконавчого провадження місце знаходження майна боржника і було підставою для вчинення виконавчих дій, зокрема відкриття виконавчого провадження в окрузі міста Києва.
З зазначеним висновком суду  частково не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Як зазначалось вище, за правилами ч.1, 2  ст.24 Закону № 1404-VIII,  виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
В матеріалах справи відсутні докази про те, що місце проживання позивача є м. Київ, або Київська область, саме перебуває у місті виконання яких знаходиться у межах  виконавчого округу відповідача. 
У  своїх відзивах на позовну заяву  та апеляційну скаргу відповідач стверджував, що саме зазначене у заяві про відкриття виконавчого провадження місце знаходження майна боржника і було підставою для вчинення виконавчих дій, зокрема відкриття виконавчого провадження в окрузі міста Києва.
Між тим, колегія суддів зазначає, що на час прийняття оскаржуваної постанови так і на час розгляду справи у суді відсутні докази про наявність майна ( у тому числі і грошових коштів) позивача у м. Києві.
Пунктами 3.1, 3.2 ст.З Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” від 05.04.2001 року № 2346-ІІІ (зі змінами) встановлено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Грошові знаки випускаються у формі банкнот і монет, що мають зазначену на них номінальну вартість.
Поняття “картковий рахунок” було передбачено Постановою НБУ від 19.10.2005 р. “Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням” №137, яке втратило чинність на підставі Постанови НБУ №223 від 30.04.2010 р.
При цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що “картковий рахунок” є майном в розумінні статті 190 Цивільного кодексу України. Так само, не передбачено й визначення місцезнаходження “карткового рахунку” за місцем знаходження будь-якого банку.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, що на картковому рахунку № НОМЕР_1  відкритому в АТ "Банк Форвард", знаходяться грошові кошти позивача, що давало би підстави вважати їх майном боржника, відповідно, місцезнаходженням майна боржника.
Відповідачем у відзиві зазначено, що наявність грошових коштів на  рахунку  № НОМЕР_1 підтверджується  довідкою  АТ “Банк Форвард”.
Між тим, довідка  на яку посилається відповідач, не містить даних про наявність грошових коштів на рахунку позивача.
За змістом норм ч. 1 ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
За ч. 1, 2 ст. 56 Закону №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
У постанові відповідача, в межах виконавчого провадження  ВП №59548584 про арешт коштів боржника від 25.07.2019, винесеної згідно повідомлення  стягувача, накладений арешт на грошові кошти, що містяться  на рахунках боржника. Між тим, у вказаній постанові про  арешт коштів, відсутній рахунок позивача № НОМЕР_1 відкритому в АТ "Банк Форвард", що також підтверджує відсутність грошових коштів на вказаному рахунку.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового  висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вбачає підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №59548584  від 15.07.2019 року, оскільки відповідач діяв не у відповідності до вимог ст. 24 Закону України “Про виконавче провадження”, а саме, порушив правила територіальної діяльності приватних виконавців, оскільки, знаючи місце проживання позивача (боржника), що не належить до його виконавчого округу, прийняв виконавчий документ з іншого виконавчого округу.
Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 квітня 2020 року у справі  №580/3311/19.
Посилання Виконавця на практику Верховного Суду, викладену у постановах від 10 вересня 2018 року у справі №905/3542/15 та від 01 серпня 2019 року у справі №910/13508/15 є необґрунтованими, оскільки ухвалені за інших фактичних обставин. У вказаних справах у боржника, на відміну від позивача, дійсно були наявні кошти на банківських рахунках, що відкриті у банку, який знаходиться у місті Києві.
Відповідно до ч.1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду (з позовом і апеляційною скаргою) разом сплачено судовий збір у розмірі 2102  грн. 
Колегія суддів приходить до висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.  
Пунктом 1 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 23, 33, 139, 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 200/8211/20-а -  задовольнити.                
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 200/8211/20-а – скасувати. 
Позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф (Павелків) Тетяни Леонідівни, третя особа – АТ “Банк Форвард”, про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.
Визнати протиправною і скасувати постанову приватного виконавця Вольф (Павелків) Т.Л.  від 15.07.2019 року ВП №59548584  про відкриття виконавчого провадження № 59548584 за виконавчим написом приватного нотаріуса від 07.06.2019 року № 763. 
Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_2  РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1   РНОКПП   НОМЕР_3 , ( адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102 ( дві тисячі сто дві)  гривні.
Повне судове рішення складено 19 листопада 2020 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               І.В. Геращенко