УХВАЛА

02 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 240/11469/19
адміністративне провадження № К/9901/27846/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шевцової Н.В.,
суддів: Данилевич Н.А., Мацедонської В.Е.
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі №240/11469/19 за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 від 23 вересня 2019 року №667 про притягнення до фінансової відповідальності (відшкодування завданих державі збитків) у вигляді утримання з грошового забезпечення 13444,27 гривень. 
03 лютого 2020 року ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року, позов залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України.
На зазначені ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції позивачем подано касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 26 жовтня 2020 року.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із частиною другою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у   пунктах 3,   4,   12,   13,   17,   20   частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Приймаючи ухвалу про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наступного.
Предметом розгляду даної справи є оскарження наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23 вересня 2019 року №667 про притягнення до фінансової відповідальності у вигляді утримання з грошового забезпечення суми переплати грошового забезпечення в розмірі 13444,27 грн. 
Оскільки предмет спору у зазначеній справі належить до категорії справ щодо проходження публічної служби, а тому відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України строк звернення з даним позовом до суду становить один місяць.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою   статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Суди попередніх інстанцій установили, що про факт існування оскаржуваного наказу від 23    вересня 2019 року позивачу було відомо у день його винесення, що останнім не заперечується.
За висновком судів попередніх інстанцій, перебіг процесуального строку для звернення до суду з цим позовом розпочався 24 вересня 2019 року, а закінчився - 24 жовтня 2019 року. Однак позовна заява подана ОСОБА_1 лише 04 листопада 2019 року, тобто поза межами строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Надаючи оцінку доводам позивача про неможливість звернення до суду у строк, встановлений КАС України, через перебування на лікуванні, суди попередніх інстанції зазначили, що поважними підставами для поновлення строку на подання апеляційної скарги визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про неможливість звернення позивачем до суду з позовом у період з 07 жовтня 2019 року по 11 жовтня 2019 року, що підтверджується дослідженою судами попередніх інстанцій копії виписного епікризу, виданого Хмельницькою обласною лікарнею, згідно з якою з 07 жовтня 2019 року по 11 жовтня 2019 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у вказаній лікарні та провів там загалом 4 ліжкодні.
Досліджуючи довідку від 01 листопада 2019 року №111 КП "Центр ПМСД" Коростенської міської ради суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вказана довідка містить лише відомості про звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою в КП "ЦПМСД" КМР починаючи з 22 жовтня 2019 року по 01 листопада 2019 року. Будь-які відмітки щодо встановлення позивачу на даний період тимчасової непрацездатності чи направлення на амбулаторне лікування у довідці відсутні. Відтак, твердження позивача про перебування на амбулаторному лікуванні в вказаний період не підтверджені належними та допустимими доказами. 
Вказані висновки судами попередніх інстанцій зроблені з посиланням на постанови Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №560/3070/19 та від 21 липня 2020 року у справі № 699/761/19, за висновками якого амбулаторне лікування розуміє під собою лікувально-профілактичні дії, які надаються особі (основні види медичної допомоги), як в самій амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар), так і вдома. За висновками, викладеними у вказаних постановах, суд повинен врахувати та надати оцінку посиланням позивача на те, що у відповідний період часу він не міг вчиняти активних дій (ходити) в силу особливості перебігу захворювання хвороби, що унеможливлювало в повній мірі реалізацію свого права на доступ до правосуддя та виконання процесуального обов`язку щодо дотримання процесуальних строків подачі апеляційної скарги.
Крім того, згідно з Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації № 025/о «Медична карта амбулаторного хворого №», що затверджена   наказом Міністерства охорони здоров`я України № 110 від 14.02.2012 року,   форма № 025/о є основним первинним медичним документом хворого, який лікується амбулаторно або вдома, і заповнюється на усіх хворих при зверненні у заклад охорони здоров`я, який надає амбулаторно- поліклінічну допомогу. Форма № 025/о заповнюється в усіх амбулаторно-поліклінічних закладах, які ведуть амбулаторний прийом.
Таким чином, суди попередніх інстанцій констатували, що позивач, у разі знаходження на амбулаторному лікуванні в КП "Центр ПМСД" Коростенської міської ради мав можливість отримати, зокрема копію довідки за формою № 025/о та надати її суду на підтвердження своїх доводів.
Суд апеляційної інстанції також наголосив, що ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції, позивач не надав доказів, які б підтверджували неможливість його звернення до суду у період з 22 жовтня 2019 року по 01 листопада 2019 року з даним позовом, оскільки довідка від 01 листопада 2019 року №111 не містить відомостей про перебування на амбулаторному лікуванні останнього протягом вказаного періоду.
При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, два тижні до перебування на стаціонарному лікуванні (з 24.09.2019 по 06.10.2019) та 10 днів після нього (з 12.10.2019 по 21.10.2019) було достатньо для звернення до суду з адміністративним позовом. Однак, позивачем не надано доказів того, що він вчинив всі необхідні дії, які б свідчили про бажання реалізації його процесуальних прав.
З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що наведені в клопотанні про поновлення процесуального строку мотиви не свідчать про наявність виняткових, особливих і непереборних обставин об`єктивного характеру, які унеможливили або істотно ускладнили подання позовної заяви у визначений законом строк.
В обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій не вийшли за межі позовних вимог і не витребували докази на підтвердження доводів позивача про перебування його на лікуванні з власної ініціативи. Таким чином не захистили права, свободи та інтереси позивача. 
Відхиляючи доводи позивача про те, що судами попередніх інстанцій не враховані вимоги статті 233 КЗпП, Верховний Суд зазначає, що зазначені твердження не були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість їх перевірки відповідно до частини четвертої статті 341 КАС України, згідно з якою у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Отже, аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами, що виключає можливість перегляду судових рішень з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що причини пропуску строку звернення до суду з позовом, вказані позивачем, є неповажними, а тому наявні підстави для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Згідно з частиною другою статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Аналіз правових норм та обставин справи доводить про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій пункту 8 частини першої статті 240 КАС України при ухваленні оскаржуваних рішень є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування, а тому касаційна скарга відповідача є необґрунтованою.
На підставі викладеного, керуючись частиною третьою статті 328, пунктом 5 частини першої статті 333 КАС України, Суд 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі №240/11469/19 за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                Н. В. Шевцова          
Судді                                                                                                     Н. А. Данилевич
                                                                                                    В. Е. Мацедонська