22-ц/804/2405/20 
                                                                                263/13236/16-ц 
                                               
Головуючий у 1 інстанції Ковтуненко В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

      9 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

                   головуючого суді Принцевської В.П.
                   суддів Мальцевої Є.Є., Лопатіної М.Ю.
                   секретар Сидельнікова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2019 року у цивільній справі №263/13236/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення прав осіб на частку квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,   

В С Т А Н О В И В:

      21 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про припинення права на частку у спільному майні. В обґрунтування вимог зазначив, що на підставі договору дарування від 18 березня 2008 року він є власником 10/15 частини квартири АДРЕСА_1 , а відповідачки, на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 05.01.2001 року є власниками, кожна, 1/6 частини в зазначеній квартирі. Оскільки, квартира є неподільним майном, просив припинити право власності відповідачок в квартирі АДРЕСА_1 із стягненням з нього на користь відповідачок грошової компенсації, яка буде визначена експертом, а право власності на зазначену частину квартири визнати за ним. 
      Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 29 вересня 2017 року припинено право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за кожною на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . Вирішено виплатити відповідачам грошову компенсацію вартості належної кожній частки у спільному майні у сумі 59011 (п`ятдесят дев`ять тисяч одинадцять) гривень, які були внесені позивачем на депозитний рахунок Держказначейської служби України у м. Києві.
      08.05.2018 року представник відповідачів звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про час розгляду справи, внаслідок чого були позбавлені можливості надати суду докази, які при їх належній оцінці в сукупності з іншими доказами, вказують на те, що при повторному розгляді справи рішення суду буде іншим. 
      Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 05 червня 2018 року, заочне рішення було скасовано.
        05 липня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просили визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С.В. за №1596. Посилались на те, що після скасування заочного рішення вони є співвласниками 1/3 частини квартири та мають право на усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своїм майном. Оскільки заочне рішення Жовтневого районного суду від 29.09.2017 року відносно визнання права власності на 1/3 частину спірної квартири за відповідачем скасовано, тому відсутні правові підстави для відчуження спірного майна.
          Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення прав осіб на частку квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності, відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. за №1596. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1409,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 9500 грн.
           З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 і оскаржив його в апеляційному порядку. Посилався на те, що суд ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення прав осіб на частку квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити. 

          До суду позивач і відповідачки не з`явилися, повідомлені про час і місце судового засідання належним чином.
          Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.  
          Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
          Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 до суду не з`явилася, повідомлена про час і місце судового засідання належним чином.

           Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Статтями  21, 24, 41 Конституції України, а також статтями 319, 358 Цивільного кодексу України передбачено, що всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечується рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Відповідно до ч.3 ст.358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Згідно до ст.364 ЦК України та роз`яснень, викладених у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у разі неможливості поділу в натурі жилого будинку (квартири), що знаходиться у спільній частковій власності, суд може за відповідним позовом установити порядок користування сторонами цією частиною, при якому відособленні приміщення передаються їм у користування відповідно до частки кожної з них у праві власності, а інші приміщення і будівлі залишаються у спільному користуванні.
Згідно із роз`ясненнями, наданими у Постанові №20 Пленуму ВСУ від 20 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користуванням майном.
Положеннями статті 365 Цивільного кодексу України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Припинення права особи на частку у спільному майні можливе за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
У ч.2 ст.183 ЦК України зазначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
      Відповідно до договору дарування від 18 березня 2008 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_1 є власником 10/15 частини квартири АДРЕСА_1 .
      Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.12.2016 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є власниками по 1/6 частині квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 05 січня 2001 року (№2-57).
        Згідно Звіту про оцінку майна, складеного Суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , станом на 02 вересня 2016 року ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 53,2кв.м., яка розташована на четвертому поверсі 5-ти поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , складає 315636 гривень, при цьому вартість 1/6 частини складає 52606 гривень.
         Відповідно до висновку будівельно-технічної судової експертизи №6 від 05 липня 2017 року: ринкова вартість 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 станом на 05.07.2017 року може складати становить 59011 гривень; виділ в натурі 1/6 частки вказаної квартири не можливий. На час оцінки загальна вартість зазначеної квартири може складати 354065 гривень.
        Відповідно до квитанції №13733934, ОСОБА_1 на депозитний рахунок Держказначейської служби України в м. Києві, було внесено вартість 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 в сумі 118022 гривень, тобто загальна вартість двох часток, які є у власності у кожної з відповідачок.

        Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В. за №1596, ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за ціною 85200 гривень, яка визначена Суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 , відповідно до договору з ОСОБА_1 від 23.04.2018 року.

       З матеріалів справи вбачається, що відповідачки зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 з 15.08.2016 року, ОСОБА_2 з 16.08.2007 року.
       Також, надані сторонами документи містять інформацію щодо оплати комунальних послуг за утримання спірного житла, а саме: ОСОБА_1 з 2014 року, а ОСОБА_2 в період 2009-2013 років.
    Статтею 376 ЦПК України передбачено, що  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

    Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що  вони є частково обгрунтованими.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.        

         Суд правильно встановив, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частини спірної квартири вказаної квартири, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є рідними сестрами є співвласниками вказаної квартири, оскільки кожній з них належить по 1/6 частки зазначеної квартири. 
        При цьому, суд зробив помилковий висновок, що відповідачки мають спільні взаємні інтереси щодо спільного використання своїх часток тому, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають однією сім`єю. Навпаки з матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі з 16.08.2007 року, а ОСОБА_3 зареєструвалася в спірній квартирі з 15.08.2016 року, тобто набагато пізніше після своєї сестри, а тому вони не використовували спільно вказані частки квартири. 
Положеннями статті 365 Цивільного кодексу України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не має у власності іншого житла крім 1/6 частки спірної квартири, а тому припинення її права власності цю частку завдасть її інтересам істотної шкоди. 
Іншій відповідачці – ОСОБА_3 належить на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування від 13.09.2002 року.
Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Маріуполь» на момент початку обслуговування товариством будинку АДРЕСА_4 – станом на 26.09.2017 року, цей будинок потребував ремонту окремих конструктивних елементів та знаходився у незадовільному стані. Документи щодо його технічного стану не складалися і товариству не передавалися раніше складені документи щодо технічного стану будинку. За час обслуговування зазначеного будинку товариством виконані такі роботи: встановлення LED освітлення (квітень 2019); підготовка до опалювального сезону (серпень 2019); поточний ремонт електричних мереж (листопад 2019); ремонт водозливних труб (березень 2020); підготовка до опалювального сезону серпень 2020. 
Апеляційний суд дійшов висновку, що будинок АДРЕСА_4 на момент розгляду даної цивільної справи експлуатується, в ньому проживають власники квартир і він обслуговується житловою організацією. А тому доводи представника ОСОБА_3 щодо неможливості проживання в квартирі АДРЕСА_3 у зв`язку з аварійним станом будинку не підтверджені доказами. 
Також апеляційний суд дійшов висновку, що припинення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частку спірної квартири не завдасть її інтересам істотної шкоди тому, що вона також є власницею двокімнатної квартири АДРЕСА_3 . 

            З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_3 на частку квартири, яка належить їй на праві спільної часткової власності, а також в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частку спірної квартири. Ухвалити нове рішення у вказаній частині, яким припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку спірної квартири,  визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку спірної квартири, а також  виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості належної їй частки у спільному майні у сумі 59011 гривень, які були внесені позивачем на депозитний рахунок Держказначейської служби України у м. Києві.
            
          Відповідно до положень статей 215, 216 Цивільного кодексу України правом оспорювати правочин наділені не лише сторони правочину, але й інші особи, що не є сторонами правочину, які мають статус «заінтересовані особи».
         З огляду на зазначене та приписи статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 4 ЦПК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
          Частина 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
           Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
          Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
           Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
           Відповідно до положень статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
         З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 29 вересня 2017 року припинено право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за кожною на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . Вирішено виплатити відповідачам грошову компенсацію вартості належної кожній частки у спільному майні у сумі 59011 (п`ятдесят дев`ять тисяч одинадцять) гривень, які були внесені позивачем на депозитний рахунок Держказначейської служби України у м. Києві.
      23 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
      08.05.2018 року представник відповідачів звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про час розгляду справи, внаслідок чого були позбавлені можливості надати суду докази, які при їх належній оцінці в сукупності з іншими доказами, вказують на те, що при повторному розгляді справи рішення суду буде іншим. 
      Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 05 червня 2018 року, заочне рішення було скасовано.
        05 липня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просили визнати недійсним вказаний договору купівлі-продажу спірної квартири.
                  Суд дійшов правильного висновку щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки заочне рішення Жовтневого районного суду від 29.09.2017 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку спірної квартири, скасовано, тому відсутні правові підстави для відчуження спірного майна. 
           З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що в частині задоволення судом зустрічного позову рішення суду необхідно залишити без змін.
           З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1320,82 грн. в відшкодування судових витрат на оплату судового збору при зверненні до суду з позовом та при зверненні з апеляційною скаргою пропорційно задоволеним позовним вимогам ОСОБА_1 , як це передбачено в ст. 141 ч.1 ЦПК України.

          Керуючись ст.376, ст.381, ст.382 ЦПК України, апеляційний суд

                                                               ПОСТАНОВИВ:

        Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
        Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_3 на частку квартири, яка належить їй на праві спільної часткової власності, а також в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . 
        Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . 
        Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . 
        Виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості належної їй частки у спільному майні у сумі 59011 гривень, які були внесені позивачем 21 вересня 2017 р. за квитанцією № 13733934 (відділення № 17 ПУМБ в м. Маріуполь) на депозитний рахунок Держказначейської служби України у м. Києві № 37311047011792, МФО 820172.
         Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1320,82 грн. в відшкодування судових витрат на оплату судового збору при зверненні до суду з позовом і з апеляційною скаргою. 
         В іншій частині рішення суду залишити без змін.  
        Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

         Судді