ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8266/20 Справа № 204/6564/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мащук В. Ю. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», Державного реєстратора Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Надії Миколаївни про скасування рішення державного реєстратора, - 

В С Т А Н О В И Л А : 

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», Державного реєстратора Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Надії Миколаївни про скасування рішення державного реєстратора.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 26 вересня 2006 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», який в подальшому змінив свою назву на Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір кредиту №09.2/325-6, відповідно до якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 44 250,00 доларів США, зі сплатою 13% процентів річних з наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10-го числа кожного місяця. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту між позивачем та відповідачем 29 вересня 2006 року укладено іпотечний договір № 824, за умовами якого предметом іпотеки є майнові права на незавершену будівництвом двокімнатну квартиру будівельний номер АДРЕСА_1 . 
Також у позовній заяві зазначено, що позивач у вересні 2019 року дізнався про здійснення державним реєстратором Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М. запису про власність 32943865 від 21 серпня 2019 року. Згідно з таким записом його зроблено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48374926 від 23 серпня 2019 року щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої зазначено АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "УКРСОЦБАНК", підставою виникнення права власності зазначено Договір кредиту, серія та номер: №09.2/325-6, виданий 29 вересня 2006 року, видавник: сторони: АКБ "Укрсоцбанк", ОСОБА_1 .. 
Позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прийняте з порушенням законодавства України, що є підставою для скасування такого рішення та внесення відомостей про право власності позивача до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року задоволено частково позовні вимоги, а саме, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 48374926 від 23 серпня 2019 року державного реєстратора Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М. та запис номер 32943865 від 21 серпня 2019 року, яким зареєстровано за АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРСОЦБАНК» право власності на квартиру АДРЕСА_3 . Внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. При цьому, відмовляючи у стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10550 грн., суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив змінити рішення в частині розподілу судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем понесених ним витрат на правову допомогу, так як угодою про надання юридичних послуг не передбачено передачу робіт за актом приймання-передачі виконаних робіт. 
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга Банку обґрунтована тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконав взяті кредитні зобов`язання, а тому Банк звернувся до державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком. Апелянт вказує, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки — квартиру, у власності ОСОБА_1 перебувало інше нерухоме майно, а саме 1/3 частки квартири АДРЕСА_4 . Тобто, звернення стягнення на квартиру було проведено в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки, а конкретно застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 4.5.3, згоду на яке надано позивачем, шляхом підписання Договору іпотеки.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційні скарги ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року підлягають розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. При цьому, відмовляючи у стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10550 грн., суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів в повній мірі не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, зокрема, в частині правового обґрунтування задоволення позовних вимог, виходячи з наступного
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору кредиту № 09.2/325-6 від 19 вересня 2006 року позивач отримав грошові кошти в сумі 44 250,00 доларів США, зі сплатою 13% процентів річних з наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10-го числа кожного місяця, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 28 вересня 2021 року.
Відповідно до п.1.2 Договору кредиту кредит надається позичальнику на такі цілі: фінансування будівництва придбання (інвестування) житла, а саме: двокімнатної квартири - ізольованого приміщення (будівельний № 59, корпус/секція 1 за проектом) загальною площею 74.59 квадратних метрів, яка розташована на 16 поверсі в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 ; будівельна адреса забудови: АДРЕСА_5 , будівельний № НОМЕР_1 , шляхом придбання цільових облігацій серії В (код випуску UА04062ВВ08) у бездокументарній формі, що емітовані ТОВ "ФБЦ "СОЗИДАТЕЛЬ", які надають право на отримання у власність Квартири, згідно Договору № Кв 304/06 купівлі- продажу цінних паперів від 22 серпня 2006 року та Договору № Ж1 -16-59 про бронювання квартири від 22 серпня 2006 року.
Відповідно до іпотечного договору №824, який сторони уклали з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту № 09.2/325-6 від 29 вересня 2006 року, предметом іпотеки є майнові права на незавершену будівництвом двокімнатну квартиру будівельний номер АДРЕСА_1 .
Відповідно до п.п.4.5.3 іпотечного договору іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ "Про іпотеку".
Крім того, згідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22903378 від 02 червня 2009 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було зареєстроване за ОСОБА_1 ..
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19 травня 2019 року №167106878, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, частка власності 1/1.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29 жовтня 2019 року №186653632, 29 вересня 2006 року було проведено державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку 32944337, на підставі Іпотечного договору № 824, виданого 29 вересня 2006 року.
09 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою №176892583 про заборону вчинення реєстраційних дій до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, яка зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року накладено заборону на відчуження та вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 вересня 2019 року №180836733 та від 04 вересня 2019 №179658123 квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить Акціонерному товариству «Укрсоцбанк», на праві приватної власності. Дата внесення запису 21 серпня 2019 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21 серпня 2019 року №178234570, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_6 . Дата внесення запису 25 квітня 2005 року.
Встановлено, що 22 серпня 2019 року за договором дарування ОСОБА_1 подарував 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_6 ОСОБА_2 ..
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири за адресою: АДРЕСА_6 , - 1/3 її частина належить ОСОБА_2 , 1/3 - ОСОБА_3 та 1/3 - ОСОБА_2 ..
Відповідно до довідки №10.1-186/96-10703 від 18 липня 2017 року позивачем було сплачено борг за кредитом у розмірі 60660 Доларів США 46 центів, з яких: 28043 Доларів США 34 центи - основна заборгованість за кредитом і 32617 Доларів США 12 центів - відсотки за кредитом.
Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «Оціночна-КОНСАЛТИНГОВА ГРУПА» ЕКСПЕРТ-КАПІТАЛ» від 08 серпня 2019 року, ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 08 серпня 2019 року складає 53481 Доларів США 03 центи, що еквівалентно 1359487,78 грн..
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Так, відповідно до п. 4.5.3 іпотечного договору № 824 від 29 вересня 2006 року передбачено передача іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» в редакції чинній на момент укладення договору, передбачено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється шляхом укладення відповідного договору, на підставі якого здійснюється реєстрація права власності. Такий договір повинен відповідати загальним положенням ЦК України.
Позасудове врегулювання здійснюється згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що між позивачем та банком такий договір не укладався, свою згоду на відчуження належного йому майна позивач не надавав, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, зокрема п. 4.5.3 іпотечного договору.
Відповідно до п. 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.
Згідно з ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 7 червня 2014 року: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), вказала, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Отже, відповідно до положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тимчасова заборона примусового стягнення на майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом в іноземній валюті, діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб.
Таким чином, перереєстрація права власності на іпотечне майно була здійсненна з порушенням положень чинного ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира є постійним місцем проживання позичальника, її загальна площа не перевищує 140 кв.м. та саме майно виступає як забезпечення зобов`язання за споживчим кредитом наданим в іноземній валюті.
Більш того, з матеріалів справи вбачається, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було прийняте 23 серпня 2019 року, тоді як дата та час державної реєстрації датована 21 серпня 2019 року, тобто до дати прийняття рішення на підставі якого здійснювалась реєстрація. 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем.
Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Встановивши вказані обставини справи, а також те, що на дату прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було накладено заборону на відчуження спірної квартири та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо спірної нерухомості, - колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н.М. та запис номер 32943865 від 21 серпня 2019 року, яким зареєстровано за АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «УКРСОЦБАНК», право власності на квартиру підлягає задоволенню.
При цьому, вирішуючи питання щодо задоволення позову в частині внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності ОСОБА_1 , суд вірно виходив з того, що вказана вимога є похідною від позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а тому підлягає задоволенню.
Доводи ОСОБА_1 в скарзі про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність ним понесених витрат на правову допомогу, так як угодою про надання юридичних послуг не передбачено передачу робіт за актом приймання-передачі виконаних робіт, - колегія суддів вважає необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не впливають на законність рішення в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 5 ст. 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, останній у позовній заяві зазначив попередній розрахунок судових витрат, рахунки на оплату витрат, дублікати квитанцій та угоду про надання юридичних послуг.
Проте позивач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Інформація, яка міститься в розрахунку витрат на правничу допомогу, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10550,00 грн..
Доводи Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» в скарзі про те, що  на момент звернення стягнення на предмет іпотеки — квартиру у власності ОСОБА_1 перебувало інше нерухоме майно, а саме 1/3 частки квартири АДРЕСА_4 , - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що 22 серпня 2019 року за договором дарування ОСОБА_1 подарував 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_6 ОСОБА_2 , тоді як рішення, яке оскаржується про державну реєстрацію прав та їх обтяжень датоване 23 серпня 2019 року.
Більш того, з матеріалів справи вбачається, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було прийняте 23 серпня 2019 року, тоді як дата та час державної реєстрації датована 21 серпня 2019 року, тобто до дати прийняття рішення на підставі якого здійснювалась реєстрація. 
Твердження апелянта в скарзі про те, що Банк правомірно, скористався своїм правом на звернення стягнення на квартиру в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки, а конкретно застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 4.5.3, згоду на яке надано позивачем, шляхом підписання Договору іпотеки, а тому оскаржуване рішення державного реєстратора повністю відповідає закону, - колегія суддів також вважає безпідставними, так як 19 серпня 2019 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було накладено заборону на відчуження спірної квартири та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо спірної нерухомості. Вказана ухвала підлягає негайному виконанню відразу після її постановлення.
Тобто, на дату прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
Однак, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування частково задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                 П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» – задовольнити частково.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року — змінити в частині правового обґрунтування задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко