Дата документу 30.11.2020 Справа № 337/3380/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 337/3380/19                                                      Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Провадження №22ц/807/3141/20                              Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 листопада 2020 року        м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені. 
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2002 року, яке ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 травня 2003 року залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_1 на його користь у відшкодування матеріального збитку 7153,15 грн., морального збитку 1000 грн., судові витрати в сумі 143,05 грн., а в цілому 9296,20 грн. Вказані збитки завдані позивачу в результаті ДТП 18 лютого 1998 року на о. Хортиця в м. Запоріжжя за участі та вини ОСОБА_1 , яка керувала транспортним засобом ЗАС 1102 д/н НОМЕР_1 . 
На цей час вказані збитки відповідачем не відшкодовані.
ОСОБА_2 зазначав, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення, на його користь підлягає стягнення грошового зобов`язання за період з 01 серпня 2016 року по 01 серпня 2019 року, в розмірі 11716,81 грн., з яких: 3% річних - 747,00 грн.; пеня - 7767,10 грн. та індекс інфляції - 3202,71 грн.
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 11716,81 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 2768,40 грн. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 11716,81 грн. ( 3% річних - 747,00 грн.; пеня - 7767,10 грн.; індекс інфляції - 3202,71 грн.). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу 2000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені в сумі 11716,81 грн., згідно розрахунку який наданий позивачем та не спростований відповідачем в процесі розгляду справи підлягає задоволенню. Доводи ОСОБА_3 про неможливість виконання нею зобов`язань, у зв`язку з непред`явленням позивачем виконавчого документу до виконання у примусовому порядку, суд першої інстанції визнав необґрунтованими, оскільки у разі відсутності кредитора у місці виконання зобов`язання або ухилення ним від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з його боку боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса, нотаріальної контори (п.п. 1, 2 ч.1 ст. 537 ЦК України).
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на час ухвалення рішення, яким з неї стягнуто 8296,20 грн. ЦПК України від 11 березня 1996 року та ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 199 року, з аналізу яких вбачається, що позивач мав з наступного дня після набрання рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя законної сили (22 травня 2003 року) протягом трьох років, тобто до 24 травня 200 року пред`явити виконавчий лист, а державний виконавець винести постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій встановити ОСОБА_1 строк на добровільне виконання рішення, направити скаржниці його копію, і пересвідчитись чи отримана вона нею, і чи здійсненні нею дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк. Зазначала також, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2002 року не містить реквізитів для сплати коштів на користь позивача, позивач також не надав таких реквізитів, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не бажав добровільно вирішити це питання. Отже, ОСОБА_4 не мала можливості виконати рішення з неналежних від неї обставин. Позивач звернувся до суду з вимогами після спливу строку позовної давності, про що ОСОБА_1 заявила під час розгляду у суді першої інстанції, проте суд безпідставно не прийняв ці доводи до уваги, не врахувавши практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, позовна давність - законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду скоєння правопорушення. 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року до закінчення його перегляду в апеляційному порядку. Надано учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 направив на адресу апеляційного суду відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року - без змін. Доводи скаржниці про неможливість виконання нею судового рішення вважає необґрунтованими, оскільки ст. 537 ЦК України чітко визначено, що Боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса. Щодо строку позовної давності зазначає, що він до спірних правовідносин не застосовується, оскільки правопорушення є триваючим. Також у відзиві, ОСОБА_2 , просив стягнути з ОСОБА_1 його витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн., які підтверджуються розрахунком судових витрат, актом виконаних робіт та квитанцією. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 4 зазначеної статті встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі. 
Так, встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, та визнаються учасникам справи наступні обставини. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2002 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріального збитку 7153,15 грн., у відшкодування морального збитку 1000 грн., судові витрати в сумі 143,05 грн., що в цілому складає 8296,20 грн. (а.с. 7).
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 травня 2003 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2002 року змінено, доповнено його вказівкою про покладення на ОСОБА_2 обов`язку передати ОСОБА_1 пошкоджені деталі після відшкодування збитків останньою на користь ОСОБА_2 (а.с. 8-9).
Ухвалою Верховного Суду України від 08 лютого 2007 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2002 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 травня 2003 року відхилено і залишено вказані судові рішення без змін (а.с. 10-11).

Учасниками справи визнається, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2002 року із змінами, доповненими ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 травня 2003 року не виконано.
Згідно з ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2002 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріального збитку 7153,15 грн., у відшкодування морального збитку 1000 грн., судові витрати в сумі 143,05 грн., що в цілому складає 8296,20 грн., тому частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов`язання з виплати коштів, яке виникло на підставі зазначеного рішення суду. Таким чином, вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат обґрунтовано задоволено судом.
Суд правильно застосував до спірних правовідносин статтю 625 ЦК України, приписи якої поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо пропуску позивач позовної давності не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Посилання скаржниці, що не пред`явлення позивачем рішення до виконання в порядку ЗУ «Про виконавче провадження» позбавило її можливості виконати зазначене рішення, також не приймається колегією, з тих підстав, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), якою відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 , який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Судом першої інстанції також обгрунтовано не прийнято до уваги доводи ОСОБА_1 , що позивач не надав їй реквізитів для сплати коштів на його користь, а отже вона не мала можливості добровільно виконати рішення з неналежних від неї обставин, оскільки  ЦК України передбачає механізм захисту боржника у разі ухилення кредитора від прийняття виконання зобов`язання (ст. 537 ЦК України), також маються інші механізми виконання грошового зобов`язання в тому числі і шляхом поштового переказу і така нотаріальна дія як прийняття на депозитний рахунок нотаріуса грошових коштів можлива з їх оплатою.
За таких обставин, доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження. 
Разом з тим, задовольняючи вимогу щодо стягнення нарахованої позивачем пені у розмірі 7767,10 грн., суд першої інстанції не звернув увагу, що формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. 
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).
Натомість, відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
На відміну від процентів, які є  платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання.
Колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 в частині стягнення пені, оскільки в силу вимог ст.625 ЦК України, стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання не передбачено.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 пені за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 7767,10 грн. підлягає скасуванню, із прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні вимог в цій частині. 
На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим, згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошового зобов`язання у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду в частині 7767,10 грн. пені підлягає скасуванню, з прийняття нової постанови в цій частині про відмову у задоволенні такої вимоги. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За приписами ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 7767,10 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 509,37 грн., а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 391,03 грн. 
Разом з тим, за приписами ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 118,34 грн. 
Щодо витрат на правову допомогу, у відзиві ОСОБА_2 заявлена вимога на відшкодування витрат на правову допомогу, пов`язану у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в сумі 3000 грн., на підтвердження чого позивачем надано акт виконаних робіт/послуг про складання відзиву (а.с. 108), квитанцію прибуткового касового ордеру № 47 від 20 жовтня 2020 року (а.с. 109). З урахуванням того, що судове засідання в апеляційному суді не проводилося, відзив на апеляційну скаргу складається з трьох аркушів, у відповідності до критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, судова колегія вважає за доцільним визначити розмір стягнення понесених судових витрат за надання правової допомоги при апеляційному перегляді у розмірі 1000 грн. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Таким, чином рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору та за надання правової допомоги також підлягає зміні пропорційно до задоволених вимог. 
Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судові витрати понесені ОСОБА_2 під час розгляду справи, як витрати на правничу допомогу у розмірі 1674,19 грн.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 141, 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені у розмірі 7767 (сім тисяч шістдесят сім) гривень 10 копійок - скасувати, прийняти в цій частині нову постанову, за якою:
«У задоволенні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_1 пені у розмірі 7767 (сім тисяч шістдесят сім) гривень 10 копійок - відмовити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року в частині стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу змінити:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 118 (сто вісімнадцять) гривень 34 копійки. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 1674 (одна тисяча шістсот сімдесят чотири) гривні 19 копійок.»
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 30 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: