ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2020 року	Львів	Справа № 460/2816/20 пров. № А/857/7767/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Онишкевича Т. В., Шинкар Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
                                                        ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови нарахувати і виплатити за період з 1 січня по 2 серпня         2014 року та з 01 січня 2016 року без обмеження кінцевим строком згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі 6 мінімальних заробітних плат, а також додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, віднесеним до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком; зобов`язати відповідача нарахувати їй доплату до пенсії відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі 6 мінімальних заробітних плат та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, віднесеним до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до частини третьої статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком за період з 1 січня по 2 серпня 2014 року і з 01 січня 2016 року без обмеження кінцевим строком та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорії), перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії по інвалідності, а тому має право на отримання згідно зі статтями 50, 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, та державної пенсії особам, віднесеним до 1 категорії постраждалих внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 за період з 1 січня по 2 серпня 2014 року включно: додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; державної пенсії особам, віднесеним до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату за період з 1 січня по 2 серпня 2014 року включно: додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до статті 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; державну пенсію особам, віднесеним до категорії 1 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області оскаржило рішення суду першої інстанції, просить скасувати його та прийняти нове судове рішення про відмову в позові.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що 19.06.2011 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», яким передбачено, зокрема, що у 2011 році положення статтей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. Таким чином, з прийняттям Верховною Радою України зазначеного Закону, визначення порядку та розмірів виплат вказаній категорії громадян делеговано Кабінету Міністрів України. В подальшому Кабінетом Міністрів України прийнято постанови від 06.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (далі – Порядок № 745), від 23.11.2011 № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Порядок № 1210). Вказані постанови Уряду були чинними й підлягали застосуванню, зокрема, впродовж 2014 року. Також скаржник звернув увагу на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки пенсійні виплати є періодичними щомісячними платежами, які отримує безпосередньо особа, якій вони призначені, а тому позивач могла дізнатися про порушення своїх прав та своєчасно звернутись до суду. Вважає, що умовою звернення до суду з даним позовом в обов`язковому порядку має бути попереднє звернення позивача з відповідною заявою та отримання відповіді про відмову у її задоволенні, однак позивач не зверталася до управління із заявою про перерахунок та виплату пенсії.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав. 
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорії), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 12 серпня 2019 року. 
Позивачу встановлена третя група інвалідності (захворювання пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС), що підтверджується довідкою серії НОМЕР_2 , виданою 16 лютого 2001 року.
Також позивач перебуває на обліку в територіальному органі Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком на умовах Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
12 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою, у якій просила провести перерахунок та виплату згідно зі статтями 50, 54 Закону України “Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” додаткової та державної пенсій в розмірах, передбачених безпосередньо наведеними нормами права.
Листом від 29 січня 2020 року за № Л-5798/07.1-59 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для перерахунку вказаних пенсійних виплат, оскільки їх обчислення та виплата здійснені відповідно до вимог чинного законодавства України.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-VII, який набрав чинності з 1 січня 2014 року, не встановлював будь-яких обмежень з приводу застосування положень статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», отже з 1 січня 2014 року не було встановлено жодних змін чи обмежень для застосування розмірів додаткової та державної пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлених статтями 50, 54 цього Закону. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за період з 01 січня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що виплачуючи позивачу з 1 січня 2016 року додаткову та державну пенсії у порядку та розмірах, встановлених Порядком № 1210, відповідач діяв правомірно та жодним чином не порушив законні права та інтереси позивача щодо належного соціального забезпечення.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки позивачем не оскаржується в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції є законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині задоволених позовних вимог.
Згідно з приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII).
Статтею 50 Закону № 796 в редакції, що діяла до 1 січня 2006 року, було передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах:
- інвалідам I групи - 100 процентів мінімальної пенсії за віком;
- інвалідам II групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком;
- інвалідам III групи, дітям-інвалідам, а також хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу - 50 процентів мінімальної пенсії за віком.
Також стаття 54 Закону № 796, в редакції, що діяла до 1 січня 2006 року, визначала підстави та умови призначення державних пенсій особам, віднесеним до категорії 1 та у зв`язку з втратою годувальника, зокрема, в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:
-по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;
-по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;
-по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;
-дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.
В подальшому, дія норм статей 50, 54 Закону № 796 неодноразово обмежувалася законодавцем. Такі обмеження реалізовувалися Верховною Радою України у законах про Державний бюджет України шляхом делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення порядку та розміру доплати до пенсії, додаткової та державної пенсій, передбачених статтями 50, 54 Закону № 796 відповідно, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на відповідний календарний рік.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року № 3491-VI (далі - Закон № 3491) розділ VІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік» доповнений пунктом 4, яким встановлено, зокрема, що у 2011 році норми і положення статтей 39, 50, 51, 52, 54 Закону № 796 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (положення пункту 4 розділу VІІ визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).
Відтак, Законом №3491 Кабінету Міністрів України надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону № 796, розміри додаткової та державної пенсій особам, віднесеним до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.
На виконання пункту 7 Закону № 3491 06 липня 2011 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету № 745 (далі - Постанова № 745), яка набрала чинності з 23 липня 2011 року, якою визначені інші розміри додаткової та державної пенсій, передбачених статтями 50, 54 Закону № 796 відповідно.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23 листопада 2011 року № 1210 був затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 1210).
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Законом № 719-VII, що набрав чинності з 1 січня 2014 року, не передбачено жодної норми, яка б обмежувала у 2014 році пряме застосування Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до внесення змін до Закону № 719-VII Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року, який набрав чинності з 03 серпня 2014 року, яким встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2014 рік.
Таким чином, з 01 січня 2014 року Законом № 796-XII не було передбачено жодних змін чи обмежень для застосування розмірів доплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлених статтями 50, 54 Закону № 796.
Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що чинним залишався й Порядок № 1210, який встановлював менші розміри цієї доплати.
Однак, враховуючи принцип пріоритетності Закону № 796-XII над підзаконним нормативно-правовим актом - Порядком № 1210 з 01 січня 2014 року нарахування та виплата позивачу доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні добровільного гарантованого відселення, повинно було здійснюватися у розмірі, передбаченому статтями 50, 54 Закону № 796-XII.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що обмеження дії норм статтей 50, 54 Закону № 796-XII у 2014 році відбулося після прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року № 1622-VII, який набрав чинності 03 серпня 2014 року.
Отже, лише з 03 серпня 2014 року Кабінету Міністрів України надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону № 796, розміри доплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а тому саме з цієї дати підлягають застосуванню положення Порядку № 1210.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 619/2262/17.
Отже, в період з 01 січня 2014 по 02 серпня 2014 року відповідач мав нараховувати та виплачувати позивачу додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачену статтею 50 Закону № 796, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком та державну пенсію, передбачену статтею 54 Закону № 796, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком.
Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 608/957/16-а.
Щодо посилання скаржника на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства  України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строку звернення визначені у статті 123 Кодексу адміністративного судочинства  України, зокрема, частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Таким чином, для вирішення питання про наявність або відсутність поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку та коли особа дізналася (повинна була дізнатися) про порушення свого права.
Як підтверджено матеріалами справи, 12 грудня 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою, у якій просила провести перерахунок та виплату згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Листом від 29 січня 2020 року відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для перерахунку вказаних пенсійних виплат.
З позовом позивач звернулась до суду 13 квітня 2020 року, тобто в межах шестимісячного строку з моменту отримання відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на заяву про перерахунок пенсії.
Крім того, колегія суддів Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2018 року в справі № 646/6250/17 дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.
З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 листопада 2019 року по справі № 608/957/16-а.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки в період з 01 січня 2014 по 02 серпня 2014 року нарахування та виплата позивачу додаткової та державної пенсій, передбачених статтями 50, 54 Закону № 796, проводилась в менших розмірах, ніж було передбачено чинним законодавством.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,
                                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 09.12.2020