ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2915/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Харченко С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

                                                    ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Одеської області № 51 від 28.02.2006 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким ОСОБА_1 звільнений з посади помічника прокурора Малиновського району м. Одеси та  з органів прокуратури Одеської області за скоєння ганебного вчинку, який порочить його як працівника прокуратури та дискредитує органи прокуратури; 
- визнати незаконною бездіяльність прокуратури Одеської області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 на посаді в органах прокуратури Одеської області; 
- поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді в органах прокуратури Одеської області; 
- стягнути з прокуратури Одеської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.02.2006 року до дня поновлення на посаді. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали  для усунення її недоліків, шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з даним позовом та доказів поважності причин пропуску такого строку, належним чином засвідчених всіх доданих до позовної заяви документів у двох екземплярах. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі   частини другої  статті 123 КАС України, оскільки вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнані судом неповажними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати вказане судове рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Зокрема, скаржник зазначає, що був позбавлений можливості звернутися до суду у місячний строк з даною позовною заявою, оскільки оцінка фактам, які стали підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного наказу, могла бути надана виключно після розгляду кримінальної справи №1512/8331/2012 по суті та винесення остаточного рішення.
Крім того наголошує, що у період з 20.02.2006 по 28.02.2006 року позивач перебував на лікарняному. Будучи не ознайомленим з оскаржуваним наказом за станом здоров`я не мав можливості оскарження у встановлений строк.
У додаткових доводах до апеляційної скарги апелянт стверджує, що висновок суду першої інстанції щодо необхідності подання до суду заяви про поновлення строку із посиланням на статтю 121 КАС України та вчинити інші дії для належного оформлення позовної заяви відповідно до статті 161 КАС України суперечить приписам п. 2 ч. 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року, яким встановлено, що строк, передбачений статтею 122 КАС України продовжується на строк дії карантину.
Поруч з цим апелянтом заявлено клопотання про заміну неналежної сторони, оскільки юридична особа «прокуратура Одеської області» реорганізована шляхом перетворення в юридичну особу «Одеська обласна прокуратура».
Розглянувши матеріали адміністративної справи, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання підлягає задоволенню шляхом заміни  відповідача відповідно до  статті 52 КАС України, з таких підстав.
Відповідно до пункту 9  частини 1статті 4 КАС України, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Згідно з  статтею 52 КАС України, У разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
03 вересня 2020 року Генеральним прокурором видано наказ №410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур», відповідно до змісту пункту 1 якого ухвалено перейменувати без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань регіональні прокуратури, у тому числі - юридичну особу «Прокуратура Одеської області» в «Одеська обласна прокуратура».
Пунктом 5 наказу №410 від 03 вересня 2020 року визначено, що він набирає чинності з дня початку роботи обласних прокуратур відповідно до рішення Генерального прокурора, прийнятого у порядку, визначеному пунктом 4 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019 року.
08 вересня 2020 року Генеральним прокурором видано наказ №414 «Про день початку роботи обласних прокуратур», відповідно до пункту 1 якого днем початку роботи обласних прокуратур визначено - 11 вересня 2020 року.
Наказ №414 від 08 вересня 2020 року, оприлюднений 09 вересня 2020 року у виданні «Голос України».
З виписки Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що зміна назви відповідача відбулась без зміни організаційно-правової форми, керівника підприємства та місцезнаходження.
Одеська обласна прокуратура містить такий самий ідентифікаційний код юридичної особи 03528552, як і Прокуратура Одеської області.
Таким чином, враховуючи зміну назви відповідача з Прокуратури Одеської області (код ЄДРПОУ 03528552, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3)  на Одеську обласну прокуратуру (код ЄДРПОУ 03528552, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3), суд вважає, що клопотання позивача підлягає задоволенню шляхом заміни сторони у справі.
Крім того, апелянтом заявлено клопотання про витребування у відповідача належним чином завірених копій матеріалів службового розслідування, відомостей щодо наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем з доданням розрахунку сум фактично невиплаченої заборгованості по заробітній платі на день звільнення позивача, а також допитати у якості свідка позивача та оглянути в судовому засіданні оригінали листа Прокуратури Одеської області від 12.10.2016 року та оскаржуваного наказу №51, і долучити їх в якості письмових доказів на підтвердження викладених у клопотанні доводів.
Розглянувши заявлене клопотання колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на те, що останнє стосується суті позовних вимог, в той час як в апеляційному порядку переглядається ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з адміністративним позовом.
У відзиві на апеляційну скаргу Одеська обласна прокуратура погоджується із ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року з огляду на її відповідність вимогам статті 242 КАС України та зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи і міркування позивача не спростовують встановлені судом фактичні обставини справи.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  (надалі -  КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою  статті 5 КАС України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно з частиною першою  статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За змістом частини третьої  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до частини п`ятої статті 122 КАС України  для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Пунктом 17 частини 1  статті 4 КАС України  визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відтак, строк для оскарження рішень, з приводу правомірності яких виник спір, становить один місяць і його відлік розпочинається з дня, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною шостою  статті 161 КАС України  у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Положеннями частини першої  статті 121 КАС України  передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Таким чином, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.
Визначені процесуальним законом строки, про які зазначено вище, це той орієнтовний період часу, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого позову, якщо він дійсно зацікавлений у тому, щоб провадження у справі було відкрито, а його спір вирішено. Строк звернення до суду для такої категорії спорів доволі стислий - один місяць, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк з одного боку має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист, з іншого боку - є своєрідним бар`єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності правовідносин, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби.
Підсумовуючи зазначене, реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства, зокрема в спорах, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.
Такий правовий висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 21 липня 2020 року у справі № №9901/185/20.
При цьому, поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного суду від 31 березня 2020 року у справі № 807/235/16.
Так, позовна заява про    визнання протиправним та скасування наказу Прокуратури Одеської області № 51 від 28.02.2006 року була подана ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 27 березня 2020 року, тобто поза межами місячного строку, визначеного  КАС України та з порушенням встановленого строку звернення до адміністративного суду з позовом більше ніж на  чотирнадцять років.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, позивач зазначає, що він був позбавлений можливості звернутися до суду  у місячний строк з даною позовною заявою, оскільки оцінка фактам, які стали підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного наказу, могла бути надана виключно під час розгляду кримінальної справи № 1512/8331/2012.
Однак, Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 року  у справі № 804/5529/15 зазначив, що ні наявність кримінального провадження, ні перебування під вартою не унеможливлюють звернення позивача до суду за захистом своїх прав через представника у встановлений законодавством строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.
Колегія суддів зазначає, що в обсязі встановлених обставин пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду із цим позовом суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність позивачем поважності причин пропуску строків звернення до суду, оскільки кримінальне провадження, порушене стосовно нього, не створювало для позивача об`єктивних перешкод для вжиття протягом більш ніж 14 років, при місячному терміні оскарження, необхідних юридичних заходів щодо захисту своїх трудових прав. 
Щодо посилання апелянта на те, що у період з 20.02.2006 по 28.02.2006 року він перебував на лікарняному, та будучи не ознайомленим з оскаржуваним наказом за станом здоров`я не мав можливості оскарження у встановлений строк, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статті 122 КАС України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й  з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). До того ж «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і  не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач об`єктивно був обізнаний про наявність оскаржуваного наказу та підстави його прийняття, з огляду на наявність кримінального провадження, на яке посилається сам позивач.
Перебування вісім днів у 2006 році на лікарняному не може бути підставою для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду на чотирнадцять років.
Відтак, скаржник не вказав про об`єктивну неможливість звернення до суду у 2006 році з метою запобігання пропуску встановленого законом строку для оскарження наказу, що, з огляду на наведене, могло б свідчити про його намір відновити свої порушені права. Доказів існування поважних причин, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду із цим позовом, позивачем до суду не надано.
Крім того, колегія суддів критично оцінює посилання скаржника на приписи Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», оскільки спірні правовідносини виникли у 2006 році, в той час як зазначений закон, на який посилається апелянт, набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів неможливості звернутись  до суду за захистом порушеного права у строк, визначений частиною п`ятою  статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ 

Клопотання ОСОБА_1 про заміну сторони у  справі №320/2915/20 - задовольнити.
Замінити відповідача у справі №320/2915/20 Прокуратуру Одеської області (код ЄДРПОУ 03528552, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3)  на Одеську обласну прокуратуру  (код ЄДРПОУ 03528552, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3).
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

Суддя                                        В.О.Аліменко

                                  Суддя                                        О.М.Оксененко