Справа № 127/18598/18
Провадження № 22-ц/801/1841/2020
Категорія: 19
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року	Справа № 127/18598/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В. 
Секретар: Кузьменко Б. І.
За участю: представника позивача  ОСОБА_1  –адвоката Вавшка В. О.; відповідача ОСОБА_2  і його представника – адвоката Піпка А. М.; відповідача ОСОБА_3 і його представника – адвоката Піпка А. М.; третьої особи ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2020 року і на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницябуд», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – Органу опіки і піклування Вінницької міської ради та ОСОБА_4 , про визнання договорів частково недійсними, визнання договору дарування недійсним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, 
Рішення ухвалила суддя Романюк Л. Ф.
Рішення ухвалено о 09.59 год. у м. Вінниці
Дата складання повного тексту рішення 03 серпня 2020 року, 

Встановив:
08 серпня 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницябуд», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Органу опіки і піклування Вінницької міської ради, про визнання договорів частково недійсними, визнання договору дарування недійсним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.
Свої вимоги мотивувала так: з вересня 2013 року вона почала зустрічатися із відповідачем ОСОБА_2 . В жовтні 2013 року вона завагітніла, про що повідомила ОСОБА_2 і вони вирішили створити сім`ю. Після повернення з рейсу – на початку березня 2014 року вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Жили здебільшого у її батьків і відкладали кошти на купівлю власного житла. Вони подали заяву в орган РАЦС про укладення шлюбу. Розпис був призначений на 14 березня 2014 року, але не відбувся через вмовляння родичів відповідача не одружуватися з нею.
30 квітня 2014 року відділом ДРАЦ Вінницького МУЮ шлюб між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований, актовий запис № 727.
У шлюбі в них народилося двійко хлопчиків: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
До офіційного укладення шлюбу вони спільно вирішили придбати власну квартиру, пошуком якої займалася вона. На початку березня 2014 року дізналася про будівництво нового будинку по АДРЕСА_1 , забудовником якого було ТОВ «Вінницябуд». Разом із ОСОБА_2 вони пішли до забудовника і домовились про укладення договору купівлі-продажу майнових прав на 2-кімнатну квартиру і прибудинкового гаража. ОСОБА_2 запевнив її, що він укладе інвестиційний договір з ТОВ «Вінницябуд» на обрану ними квартиру і гараж.
На протязі 2014-2015 років вони сплачували кошти за квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 69,9 кв. м. і прибудинковий гараж площею 21 кв. м. Орієнтовна ринкова вартість квартири на час подання цього позову становить 1 350 000 грн. і гаража – 270 000 грн. Після прийняття будинку в експлуатацію вони зробили в ній ремонт і всі разом вселилися та зареєструвалися в ній.
У жовтні 2016 року вона із чоловіком придбала комору в підвальному приміщенні і чоловік зареєстрував на неї право власності.
Влітку 2016 року вона дізналася, що договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру і договір будівельного підряду на будівництво гаража укладений не ОСОБА_2 , а його батьком – ОСОБА_3 .
Чоловік на її питання пояснив, що він не хотів відображати свої реальні заробітки, які отримував за контрактами моряка, тому оформив право власності на свого батька і повідомив про те, що батько в найближчий час переоформить квартиру і гараж на них.
У березні 2017 року відповідач ОСОБА_3 подарував спірну квартиру і гараж відповідачу ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 06 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рудиком В. В.
У січні 2018 року відповідач ОСОБА_2 перестав надавати їй будь-які кошти на утримання дітей, змінив замки у спірній квартирі, що змусило її переїхати до своїх батьків. Неодноразові спроби потрапити в спільну квартиру, де знаходяться її особисті речі і документи та речі дітей, не дали результату, оскільки родичі відповідача ОСОБА_2 за його дорученням фізично перешкоджають їй у користуванні їх власністю. У зв`язку з такими обставинами вона зверталася до правоохоронних органів.
У травні 2018 року вона отримала судову повістку та дізналася що чоловік ОСОБА_2 подав в суд позов до неї про розлучення, вказавши в позовній заяві про відсутність спільного майна.
Вона вважає, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ввели в оману ТОВ «Вінницябуд» щодо дійсного покупця (інвестора) за договором купівлі-продажу майнових прав № 114/60 від 09 квітня 2014 року та договору будівельного підряду на будівництво гаража від 26 березня 2014 року для подальшого оформлення прав власності на спірні квартиру і гараж на ОСОБА_3 і такі їх дії були спрямовані на позбавлення її частки у праві власності на цю нерухомість, яка фактично була придбана нею і її чоловіком ОСОБА_2 під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Тобто її права співвласника були порушені і підлягають судовому захисту, як заінтересованої особи згідно вимог частини 3 статті 215 ЦК України. За змістом частини 2 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. 
Договір купівлі-продажу майнових прав № 114/60 від 09 квітня 2014 року та договір будівельного підряду на будівництво гаража від 26 березня 2014 року позивач вважає недійсним в частині покупця майнових прав на спірну квартиру і замовника на будівництво гаража, оскільки фактичним покупцем (довірителем) у цих договорах був ОСОБА_2 , а не його батько ОСОБА_3 , зваживши на те, що відповідач ОСОБА_3 є людиною похилого віку, пенсіонером та не мав у своєму розпорядженні коштів на оплату вартості майнових прав за договором № 114/60 від 09 квітня 2014 року та за договором будівельного підряду на будівництво гаража від 26 березня 2014 року, оскільки його дохід складається лише з пенсійних виплат, при цьому він отримує субсидію на оплату комунальних платежів за власне помешкання. Усі періодичні платежі за вказаними договорами здійснювались відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується квитанціями, в яких зазначено платником ОСОБА_2 .
Незважаючи на реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 у цьому ж будинку придбав у підвальному приміщенні комору, право власності на яку одразу зареєстрував на себе. Ці обставини підтверджують придбання майна для потреб сім`ї. Також гараж завжди використовувався лише їх сім`єю і там знаходився їх автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У спірній квартирі були зареєстровані вона із чоловіком та їх двоє дітей, а не відповідач ОСОБА_3 . Усі кошти на сплату комунальних платежів надавалися тільки ОСОБА_2 і нею шляхом безготівкового перерахування з їхніх рахунків. Також за їхні рахунки здійснювався ремонт квартири та придбавалися усі меблі і речі домашнього вжитку. А тому ОСОБА_2 є покупцем, титульним власником цих об`єктів нерухомості. Вона вважає, що зазначені договори щодо квартири та гаража укладалися саме її чоловіком та в інтересах їх сім`ї, а тому вони є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.
За цих обставин, договір дарування квартири та прибудинкового гаража, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06 березня 2017 року є недійсним в силу того, що ОСОБА_3 не був їх фактичним покупцем, всупереч вимог статті 328 ЦК України незаконно набув право власності на ці об`єкти нерухомості, а тому згідно статті 319 ЦК України не мав права розпоряджатися цим майном. За таких обставин договір дарування суперечить вимогам частини 1 статті 203 ЦК України, та є недійсним.
Також за час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 ними за кошти сімейного бюджету придбано рухоме майно на загальну суму 516 434 грн., яке знаходиться у спірній квартирі.
Окрім цього за період подружнього життя ними придбано та зареєстровано за ОСОБА_2 два транспортних засоби: KIA SEPHIA, 1996 року випуску (дата реєстрації: 26 червня 2014 року), ринковою вартістю 69 300,00 грн. та MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ринковою вартістю 711 570,00 грн.
Позивач вважає, що автомобіль KIA SEPHIA в порядку поділу слід залишити у власності відповідача ОСОБА_2 , а за нею визнати право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Такий поділ буде доцільним, справедливим та враховуватиме інтереси і безпеку їхніх дітей.
Також їй відомо, що ОСОБА_2 має відкриті рахунки у банках та банківську скриньку, де зберігає заробітну плату, отриману ним під час їхнього шлюбу, за контрактами з іноземними фірмами.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина 2 статті 70 СК України).
Після припинення шлюбних відносин відповідач ОСОБА_2 фактично зруйнував сім`ю, при цьому ухиляється від надання будь-яких коштів на утримання їх спільних дітей. Їх малолітні діти постійно проживають з позивачем в квартирі її батьків, всі витрати на їх утримання вона несе самостійно, при тому, що усі її доходи складаються лише з соціальної виплати на дитину в сумі 800 грн. зважаючи на ті обставини, що їх спільні діти перебувають виключно на її утриманні, ОСОБА_2 приховав від неї спільне сумісне майно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є тими суттєвими обставинами, які надають законні підстави відступити від рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, визнати за нею право на 3/4 частки спірного майна та здійснити його поділ виходячи саме з таких часток. 
З урахуванням наведеного позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 114/60 від 09 квітня 2014 року в частині покупця майнових прав, визнавши ОСОБА_2 дійсним покупцем майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу майнових прав № 114/60 від 09 квітня 2014 року; визнати договір будівельного підряду на будівництво гаража від 26 березня 2014 року недійсним в частині замовника будівництва гаража, визнавши ОСОБА_2 дійсним замовником будівництва гаража за договором будівельного підряду на будівництво гаража від 26 березня 2014 року; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 та прибудинкового гаража, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 06 березня 2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В.; визнати квартиру АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем право власності на ѕ частки квартири АДРЕСА_2 та блок № НОМЕР_2 в прибудинковому гаражі літ. «Б» за адресою: будинок АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 ; поділити в натурі спільне рухоме майно, виділивши позивачу у власність майна на загальну суму 386 334 грн.; виділити у власність ОСОБА_2 рухоме майна на загальну суму 130 100 грн.; визнати за позивачем право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за позивачем право власності на ѕ частки грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках ОСОБА_2 ; визнати за позивачем право власності на ѕ частки майна та (чи) валютних цінностей, що знаходяться у банківській скриньці, яка орендована ОСОБА_2 в АК Інвестиційний банк «УкрСиббанк»; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , вселити позивача та малолітніх дітей в квартиру АДРЕСА_2 . 
01 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, мотивувавши свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_2 та прибудинковий гараж літ. «Б», блок № 5 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони не придбані за кошти подружжя, а набуті ним на підставі договору дарування від 06 березня 2017 року. Так, шлюб із ОСОБА_1 вони зареєстрували 30 квітня 2014 року і тільки з того часу стали проживати разом у квартирі, яку він винайняв за адресою: АДРЕСА_3 . Вони не планували придбання житла, не будували спільно ніяких планів, оскільки були фактично чужими людьми, з різними звичками та поглядами, недовірою один до одного. З самого початку спільного проживання між ними постійно виникали суттєві скандали, які закінчувалися викликами поліції. У ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у нього були відкриті рахунки: 04 березня 2010 року картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_3 в доларах США; 08 лютого 2013 року – поточний рахунок № НОМЕР_4 в доларах США.
У зв`язку з нестабільною економічною ситуацією в Україні – відбулася подія, яка одержала назву «Євромайдан», а згодом – Революція гідності, він зняв з банківських рахунків належні йому кошти, які заощаджував роками. Станом на 13 березня 2014 року залишок коштів на рахунку № НОМЕР_3 – 18 260,05 доларів США; на поточному рахунку № НОМЕР_4 – 28 760 доларів США. Таким чином, сума його заощаджень до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 становила 47 020,65 доларів США.
22 липня 2015 року в автосалоні вживаних автомобілів «Турбо-Моторс» у м. Одесі за готівкові кошти він придбав автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 25 000 доларів США. Решту коштів – 22 000 доларів США особистих коштів він зберігав частково у своїх батьків та в банківській скриньці в ПАТ «УкрСиббанк».
Зважаючи на те, що автомобіль та комора придбані у період шлюбу, але за його особисті кошти та без будь-якої участі відповідача  ОСОБА_1 , він вважає, що це майно є його особистою приватною власністю. Тому просив визнати його особистою приватною власністю автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI  універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер  НОМЕР_1  та стягнути з ОСОБА_1  на його користь понесені судові витрати. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2018 року залучено ОСОБА_4 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за первинним позовом ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницябуд», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Органу опіки і піклування Вінницької міської ради, про визнання договорів частково недійсними, визнання договору дарування недійсним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2020 року в позові ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницябуд», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – Органу опіки і піклування Вінницької міської ради та ОСОБА_4 , про визнання договорів частково недійсними, визнання договору дарування недійсним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, відмовлено.
Судові витрати за даним позовом віднесені на рахунок позивача ОСОБА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, задоволено.
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 7075 грн.
Знято арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме – квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 560824805101); блок № 5 в прибудинковому гаражі (реєстраційний номер нерухомого майна 1050829905101) № CXV111 в підвальному поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 ; арешт на рухоме майно, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 , накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 серпня 2018 року.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року задоволено частково заяви: представників відповідача ОСОБА_3 – адвоката Піпка А. М. і адвоката Шевчук О.В., представника відповідача-позивача ОСОБА_2 – адвоката Шикунової А. О. про відшкодування судових витрат.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 43 036,80 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні решти заяв відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 подала дві апеляційні скарги на рішення суду від 01 липня 2020 року: перша – 29 липня 2020 року, друга – 02 вересня 2020 року.
В апеляційній скарзі, поданій позивачем ОСОБА_1 29 липня 2020 року, вона просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Вінницябуд», за участі третіх осіб – Органу опіки і піклування Вінницької міської ради та ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів і поділ спільного майна подружжя, задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до неї про визнання майна особистою приватною власністю, відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по сплаті судового збору в судах першої і апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі, поданій позивачем ОСОБА_1 02 вересня 2020 року вона просить рішення суду від 01 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні її позову про поділ автомобіля та усунення перешкод у користуванні квартирою і вселення, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , скасувати; ухвалити нове рішення, яким її позов до ОСОБА_2 , з участю третьої особи на стороні позивача – Органу опіки і піклування Вінницької міської ради, про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково: визнати за нею право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 компенсацію за 1/4 частку автомобіля в сумі 177 892,50 грн.; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , вселити її та малолітніх дітей в квартиру АДРЕСА_2 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до неї про визнання майна особистою приватною власністю, відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по сплаті судового збору в судах першої та апеляційної інстанції.
Зазначила, що вона вважає рішення суду в оскаржуваній частині необґрунтованим, незаконним та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Під час ухвалення рішення суд не вирішив питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що, на переконання позивача потягло за собою ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення. В порушення вимог частини 4 статті 265 ЦПК України судом першої інстанції не наведено, які саме фактичні обставини встановлені судом, та не встановлено зміст спірних правовідносин.
17 вересня 2020 року на адресу суду надійшла заява-клопотання особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій вона просить не розглядати її апеляційну скаргу, що була подана нею 29 липня 2020 року, а проводити апеляційний розгляд справи за апеляційною скаргою, що була нею подана 02 вересня 2020 року та в межах вимог, що містяться в цій апеляційній скарзі. Таку свою позицію мотивувала відсутністю повного тексту рішення станом на час подачі першої апеляційної скарги, поданої нею в останній 30-й день строку на оскарження, тому в межах 30-ти денного строку вона подала таку апеляційну скаргу без мотивів незаконності та необґрунтованості оскарженого нею рішення суду. Повний текст оскаржуваного рішення був виготовлений судом першої інстанції лише 03 серпня 2020 року. Після ознайомлення з ним була подана апеляційна скарга 02 вересня 2020 року, в якій вона виклала свої мотиви і доводи незаконності й необґрунтованості рішення суду в зазначеній нею частині.
Доводи апеляційної скарги позивача полягають у тому, що висновки суду про належність спірного автомобіля до особистої власності ОСОБА_2 не відповідають встановленим у справі обставинам та суперечать наданим сторонами доказам. Судом не враховано, що з часу укладення шлюбу по день купівлі спірного автомобіля в розпорядженні подружжя знаходилась доволі значна сума коштів в іноземній валюті – заробітна плата ОСОБА_2 , отримана ним під час роботи в іноземних компаніях. Суд не дослідив надані позивачем докази, такі як: контракти укладені ОСОБА_2 в 2014 та 2016 роках, якими підтверджується його робота в нафтодобувних компаніях; послужну книжку моряка, із якої вбачається, що з 30 квітня 2014 року по 22 липня 2015 року ОСОБА_2 тричі перебував в рейсах загальною тривалістю 222 дні, отримавши заробітну плату за цей період 122 100 доларів США; виписку з банківських рахунків, якими підтверджується отримання заробітної плати ОСОБА_2 . Судом не надано належної оцінки поясненням відповідача ОСОБА_2 і свідка ОСОБА_7 про походження коштів, за які був придбаний автомобіль, а також доводам позивача ОСОБА_1 в тій частині, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, попри беззаперечні докази наявності спільних коштів на рахунках. Також не враховане те, що позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 не надав суду доказів того, що спірний автомобіль придбавався у його особисту власність чи за його особисті кошти та не в інтересах сім`ї. Позивач стверджує, що спірний автомобіль придбавався в інтересах сім`ї, задля забезпечення її потреб і під час шлюбу ним користувався як відповідач так і позивач, однак судом першої інстанції цій обставині не надано належної оцінки. Отже, відповідач ОСОБА_2 не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, а тому підстав для задоволення зустрічного позову у суду не було.
Позивач вважає незаконним рішення суду першої інстанції і в частині відмови у захисті її житлових прав, а саме відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні та вселенні в квартиру АДРЕСА_2 . Вона надала суду належні і допустимі докази того, що зареєстрована у цій квартирі разом із малолітніми дітьми, а тому має право на проживання у квартирі, а також надала суду докази протиправного позбавлення її права проживати у квартирі з боку відповідача ОСОБА_2 . Суд першої інстанції безпідставно послався на те, що у неї є інше нерухоме майно, де вона може проживати, хоча це не повинно впливати на законні вимоги користувача житла у разі безпідставного порушення її такого права. В спірній квартирі до сих пір перебувають її особисті речі, якими вона не може користуватися через відсутність безперешкодного доступу до квартири. Висновок суду про наявність підстав для відмови у позові про її вселення до спірної квартири через існування рішення органу опіки та піклування, яким визначено місце проживання малолітніх дітей разом з нею в с. Копилів Макарівського району Київської області, є абсолютно неспроможним та таким, що не впливає на необхідність захисту прав її і їхніх малолітніх дітей. Також суд не надав належної оцінки тому, що її проживання за іншими адресами пов`язане саме з протиправними діями відповідача ОСОБА_2 , а не із її забаганками. Позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно позбавив її та старшого сина ОСОБА_8 права на проживання у спірній квартирі.
Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року, в якій просить скасувати додаткове рішення суду, ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви адвоката Піпка А. М. про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 26 036,80 грн. компенсації судових витрат на правничу допомогу і зменшити розмір витрат на правову допомогу, наданих адвокатом Шевчук О. В., що підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 до 3000 грн.
Зазначила, що суд першої інстанції не навів висновків, які б спростовували твердження позивача про те, що розмір заявлених до стягнення витрат є неспівмірним з обсягом виконаних адвокатом Піпком А. М. робіт. Так, до відповідача ОСОБА_3 не було заявлено жодної вимоги майнового характеру, тому зазначення адвокатом Піпком А. М. того, що гонорар адвоката складає 1% від ціни позову є безпідставним. Також позивач вважає, що розмір заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, які суд першої інстанції стягнув з неї на користь відповідача ОСОБА_3 , є явно неспівмірним з дійсним та необхідним обсягом наданих послуг адвокатом Шевчук О. В. і такий розмір не може вважатися розумним, враховуючи предмет та ціну позову, що стосувалась саме відповідача ОСОБА_3 . Окрім цього суд першої інстанції жодним чином не врахував її матеріальне становище.
Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року, в якій просить скасувати додаткове рішення в частині відмови у задоволенні заяви про стягнення з позивача ОСОБА_1 на його користь витрат на правничу допомогу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з позивача ОСОБА_1 на його користь 48 800 грн. витрат на надання правничої допомоги.
У скарзі зазначив, що додаткове рішення в частині відмови у стягненні з позивача на його користь витрат за надання правничої допомоги в сумі 48 800 грн. є незаконним, мотивувавши такі свої доводи тим, що заявлений розмір гонорару є обґрунтованим, співмірним зі складністю справи, об`ємом роботи і витраченим часом та підтверджений необхідними письмовими доказами, наданими адвокатом Шикуновою А. О.
В іншій частині рішення суду і додаткове рішення суду учасниками справи не оскаржено. 
Відповідач ТОВ «Вінницябуд» надав відзив на апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 на рішення суду і на додаткове рішення суду, в якому вказав, що позивач не оскаржила рішення суду в частині відмови їй у задоволенні позову, заявленого до ТОВ «Вінницябуд» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 09 квітня 2014 року № 114/60 на квартиру АДРЕСА_2 і про визнання недійсним договору будівельного підряду на будівництво гаража від 26 березня 2014 року, відповідно в цій частині рішення не оскаржено. Оскаржене позивачем рішення не стосується прав, інтересів та обов`язків товариства, як не стосується і оскарження позивачем додаткового рішення суду від 31 серпня 2020 року.
Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану на рішення суду, у якому вказав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому просить залишити його без змін, а в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення суду відповідач ОСОБА_3 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а додаткове рішення суду залишити без змін, врахувавши те, що суд першої інстанції ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на додаткове рішення суду позивач ОСОБА_1 вказала, що таке рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення на його користь судових витрат, вважає законним і справедливим, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційні скарги позивача на рішення суду і на додаткове рішення суду, просить їх задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на додаткове рішення суду просить залишити без задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 і його представник заперечили апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та просять їх залишити без задоволення, а рішення суду і додаткове рішення суду в оскаржуваній позивачем частині – залишити без змін. Свою апеляційну скаргу на додаткове рішення вони просять задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 і його представник просять залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 – без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на додаткове рішення просять задовольнити.
Третя особа ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 , а апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення задовольнити.
Представник відповідача ТОВ «Вінницябуд», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився; у відзиві просив розглянути справу у його відсутності, з урахуванням того, що оскаржене позивачем рішення не стосується прав, інтересів та обов`язків товариства, як не стосується і оскарження позивачем додаткового рішення суду від 31 серпня 2020 року.
Представник Органу опіки і піклування Вінницької міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга позивача на рішення суду підлягає до часткового задоволення, апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 і апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 на додаткове рішення суду не підлягають до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1 – 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги рішення суду оскаржує позивач ОСОБА_1 лише в частині відмови у задоволенні її позову про поділ автомобіля та усунення перешкод у користуванні квартирою і вселення, та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до неї про визнання майна особистою приватною власністю, а в іншій частині рішення суду вона не оскаржує і інші учасники справи також не оскаржили.
Тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду лише в оскаржуваній позивачем ОСОБА_1 частині та додаткове рішення в оскаржуваних позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 частинах.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ автомобіля MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання цього автомобіля MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, його особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до довідки № Р7 – В52/84 від 13 березня 2014 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» Бесарабу С. С. у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрито поточний рахунок фізичної особи № НОМЕР_4 в доларах США і станом на 13 березня 2014 року залишок коштів на цьому рахунку склав 28 760,66 доларів США та відкритий рахунок № НОМЕР_3 в доларах США і станом на 13 березня 2014 року залишок коштів на цьому рахунку склав 18 260,05 доларів США. Також суд врахував покази свідка ОСОБА_7 , яка є сестрою відповідача ОСОБА_2 , про те, що в жовтні 2013 року брат давав їй на збереження пачку грошей, як згодом стало відомо – 25 000 доларів США, а в 2015 році попросив привезти їх йому в м. Одесу для придбання автомобіля. З урахуванням таких обставин, суд прийшов до висновку, що автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний в шлюбі за гроші ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та вселення у цю квартиру позивача і малолітніх дітей, суд першої інстанції виходив із того, що розпорядженням № 1070 від 26 грудня 2018 року Макарівської районної державної адміністрації Київської області визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їх матір`ю – позивачем по справі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 і дитина ОСОБА_9 проживає разом із батьком у спірній квартирі. А також вимоги позивача в частині зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення є неконкретизованими та не доведені з огляду на норми статей 13, 81 ЦПК України.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2014 року (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 , видане повторно 01 березня 2017 року Вінницьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області (том 1 а. с. 30).
У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 , видане 24 червня 2014 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2332) і ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 , видане повторно 28 березня 2018 року Вінницьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області, актовий запис № 1394) (том 1 а. с. 31, 32).
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 загальною площею 69,9 кв. м., житловою площею 37,7 кв. м., на підставі договору дарування квартири, посвідченого 06 березня 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В. (том 1 а. с. 22-24).
06 березня 2017 року ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_2 договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_2 прийняв дарунок – квартиру АДРЕСА_2 (том 2 а. с. 113-116). 
Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 0019 від 21 травня 2018 року, виданої ОСББ «Фрунзе-6А» ОСОБА_1 , до складу її сім`ї (зареєстрованих) та фактично проживаючих за адресою: АДРЕСА_5 входять: власник ОСОБА_2 , дата реєстрації – 12 лютого 2017 року; дружина ОСОБА_1 , дата реєстрації – 09 березня 2017 року; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації – 09 березня 2017 року; син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації – 13 квітня 2017 року (том 1 а. с. 33).
Із довідки № 01-37/1146, виданої 31 травня 2018 року Вінницькою районною державною адміністрацією, вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працює в райдержадміністрації з 01 квітня 2014 року та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, згідно розпорядження голови адміністрації № 52-вд від 19 червня 2017 року (том 1 а. с. 34).
Розпорядженням Вінницької райдержадміністрації № 87-вд від 09 вересня 2014 року надано ОСОБА_1 відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 10 жовтня 2014 року по 17 червня 2017 року (том 1 а. с. 36).
Розпорядженням Вінницької райдержадміністрації № 52-вд від 19 червня 2017 року надано ОСОБА_1 відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19 червня 2017 року по 13 квітня 2020 року (том 1 а. с. 35).
Із копії позовної заяви, доданої до даного позову, вбачається, що Вінницьким міським судом Вінницької області одержано позовну заяву ОСОБА_2 подану до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (том 1 а. с. 37).
Згідно відповіді Вінницької торгово-промислової палати № 23-06-04/169 від 01 червня 2018 року, наданої на запит позивача, відповідно до діючої на момент звернення «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», згідно інформації довідкових цінових даних (Бюлетень автотоварознавця № 100) середня ринкова вартість колісного транспортного засобу MERCEDES-BENZ GL 320CDI,2008 року випуску, станом на 01 червня 2018 року становить 711 570,00 грн. (том 1 а. с. 57).
Із трудового договору моряка, вбачається що він укладений між «РавабіСвіберОфшор Сервіс» (перша сторона) та ОСОБА_10 (друга сторона) на виконання роботи: друга сторона призначається на посаду головного інженера першої сторони з 27 червня 2014 року; договір діє протягом 3-х місяців – до 27 вересня 2014 року; визначено розмір заробітної плати (том 1 а. с. 75-78).
Такий же трудовий договір моряка укладений між цими сторонами на строк 3 місяці: з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року (том 1 а. с. 84-87, 88-90). 
Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 та інформаційної відповіді МВС України № 0-1964517188, вбачається, що за ОСОБА_2 22 липня 2015 року зареєстровано автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (том 1 а. с. 91, 92).
01 листопада 2017 року ОСОБА_1 зверталася із заявою до начальника ЛВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, якою просила прийняти міри до її чоловіка ОСОБА_2 , який замінив замок на вхідних дверях квартири, в якій вона зареєстрована і проживає з дітьми та не впускає їх у квартиру (том 1 а. с.128).
ОСОБА_1 звернулася до начальника Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області із повторною заявою (вх. № Б865 від 06 червня 2018 року), в якій вказала, що її чоловік ОСОБА_2 знову змінив замки до вхідних дверей їхньої квартири АДРЕСА_2 , чим створює перешкоди їй та дітям у користуванні житлом та своїми речами (том 1 а. с. 129).
Лівобережне ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області надало відповідь на дану заяву за № Б865/201 від 20 червня 2018 року, якою повідомило, що опитати ОСОБА_2 і прийняти об`єктивне рішення не можливо, оскільки не вдалося встановити місце знаходження останнього та рекомендовано їй звернутися до суду в порядку приватного звинувачення (том 1 а. с.130).
03 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до начальника ЛВП ВВП ГУНП у Вінницькій області із заявою, якою просила прийняти міри до її чоловіка ОСОБА_2 , зазначивши в заяві про те, що чоловік на протязі 9-ти місяців періодично не пускає її з дітьми до квартири, а саме: міняє замки на вхідних дверях і не дає їй запасні ключі (том 1 а. с. 131).
По цьому питанню у ОСОБА_1 працівниками поліції відбиралися пояснення (том 1 а. с. 132-133, 134-135) та надавалась відповідь за № 1359 м/п/201 Лівобережним ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області (том 1 а. с. 136).
Із довідки № Р7 – В52/84 від 13 березня 2014 року, виданої АТ «Райффайзен Банк Аваль» Бесарабу С. С., вбачається, що йому 08 лютого 2013 року у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрито поточний рахунок фізичної особи № НОМЕР_4 в доларах США. Станом на 13 березня 2014 року залишок коштів на цьому рахунку склав 28 760,66 доларів США. Також 04 березня 2010 року йому відкритий рахунок № НОМЕР_3 в доларах США і станом на 13 березня 2014 року залишок коштів на цьому рахунку склав 18 260,05 доларів США (том 2 а. с. 141).
Із копії висновку органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_1 разом із своїми синами проживають за адресою: АДРЕСА_4 (довідка видана Копилівською сільською радою від 15 листопада 2018 року № 789/1) (том 3 а. с. 125-126).
Зі змісту положень глав 7 і 8 Сімейного Кодексу України вбачається, що власність в сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження майном.
Згідно роз`яснень наданих у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час і його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2 і 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2014 року і станом на 22 липня 2015 року також перебували у шлюбі.
Під час шлюбу, а саме 22 липня 2015 року подружжя придбало автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 та інформаційною довідкою МВС України № 0-1964517188 (том 1 а. с. 91, 92).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідно до частин 3 і 4 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина 4). 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно положень частини 1 статті 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідач по справі ОСОБА_2 , заперечуючи заявлені до нього позовні вимоги в частині поділу автомобіля MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна, яким є даний автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, його особистою приватною власністю.
У позові він зазначив, що станом на 13 березня 2014 року залишок коштів на рахунку № НОМЕР_3 склав 18 260,05 доларів США; на поточному рахунку № НОМЕР_4 – 28 760 доларів США, загальна сума його заощаджень до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 становила 47 020 65 доларів США. Решту коштів – 22 000 доларів США особистих коштів він зберігав частково у своїх батьків та в банківській скриньці в ПАТ «УкрСиббанк». 22 липня 2015 року в автосалоні вживаних автомобілів «Турбо-Моторс» у м. Одесі за готівкові кошти він придбав автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, вартістю 25 000 доларів США. Зважаючи на те, що автомобіль придбаний у період шлюбу, але за його особисті кошти та без будь-якої участі відповідача ОСОБА_1 , він вважає автомобіль своєю особистою приватною власністю (том 2 а. с. 101-106).
ОСОБА_2 , виклавши таким чином обставини, якими він обґрунтував свої вимоги, не зазначив і не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтвердили вказані ним обставини щодо його особистої приватної власності на спірний автомобіль.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи норму права – статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Позивач ОСОБА_1 у своїй позовні заяву просила визнати за нею право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI,2008 року випуску, зазначивши його ціну – середню ринкову вартість станом на 01 червня 2018 року, яка становить 711 570,00 грн. (том 1 а. с. 57).
Відповідач по первісному позову і позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 такої зазначеної ціни не спростовував.
Як встановлено по справі, ОСОБА_2 22 липня 2015 року в автосалоні вживаних автомобілів «Турбо-Моторс» у м. Одесі за готівкові кошти придбав автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, вартістю 25 000 доларів США та зареєстрував його на своє ім`я.
Відповідач ОСОБА_2 оспорюючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, згідно вимог частини 1 статті 81 ЦПК України, не надав доказів необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на це майно, з урахуванням того, що тягар по доказуванню обставин для спростування такої презумпції закон покладає саме на того із подружжя, який її спростовує.
Таким чином, встановивши, що спірний автомобіль придбаний під час перебування ОСОБА_2 у шлюбі із ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на нього, суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив зустрічний позов і відмовив у задоволенні позовних вимог первинного позову про поділ майна подружжя, яким є автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору.
З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є майном подружжя, що належить цьому подружжю на праві спільної сумісної власності.
Таким чином висновок суду першої інстанції про визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_2 є помилковим, оскільки такий висновок не відповідає обставинам справи та наведеним нормам матеріального права, що є підставою для скасування в цій частині рішення суду і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просила визнати за нею право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 компенсацію за 1/4 частку автомобіля в сумі 177 892,50 грн.
За правилами частини 1 статті 367 ЦПК України та частини 1 статті 13 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та в межах заявлених позивачем вимог.
У позовній заяві, яку позивач підтримувала у судовому засіданні суду першої інстанції, позивач просила поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Отже, позивач змінила свої позовні вимоги, не оформивши таку зміну шляхом подачі відповідної письмової заяви у порядок та в строк визначений Цивільним процесуальним кодексом України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 і частини 3 статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання (справа розглядалася за правилами загального позовного провадження, відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області про відкриття провадження у справі від 22 серпня 2018 року – том 1 а. с. 178-179) і до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
У суді першої інстанції позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги не змінила. Таким чином судом розглядаються вимоги позивача, заявлені нею у позовній заяві від 08 серпня 2018 року.
Згідно вимог статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.
Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, слід застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, відсутність згоди відповідача ОСОБА_2 на отримання компенсації вартості частки у праві власності на автомобіль та встановивши не внесення позивачем ОСОБА_1 необхідної суми компенсації на депозитний рахунок суду, прийшов до висновку про часткове задоволення позову в частині поділу спільного майна подружжя, яким є автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом визнання ідеальних часток подружжя – по Ѕ частці за кожним із подружжя, в цьому автомобілі без його реального поділу із залишенням автомобіля у їх спільній частковій власності.
Щодо оскарження ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали у зареєстрованому 30 квітня 2014 року шлюбі.
Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 0019 від 21 травня 2018 року, виданої ОСББ «Фрунзе-6А», ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 і до складу його сім`ї (зареєстрованих) та фактично проживаючих входять: дружина ОСОБА_1 , дата реєстрації – 09 березня 2017 року; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації – 09 березня 2017 року; син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації – 13 квітня 2017 року (том 1 а. с. 33).
Отже, ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми зареєстрована в спірній квартирі, право користування квартирою у встановленому законом порядку не втратила, але у зв`язку з перешкодами, які чинить їй відповідач ОСОБА_2 ,  не користується житлом.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною першою статті 156 ЖК України та частиною першою статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
ОСОБА_1 , набувши  право користування спірним житлом, таке право не втратила і  належне їй право не припинено в судовому порядку.
У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Діти – члени сім`ї наймача або власника житла мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статі 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. 
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми набула право користування спірним житлом у квартирі АДРЕСА_2 , згідно із законом, оскільки вселилася до нього за згодою власника квартири, тобто набула охоронюваного законом права на користування житлом.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що її разом із малолітніми дітьми відсутність за місцем реєстрації зумовлена перешкодами у проживанні в спірній квартирі, створеними  власником квартири ОСОБА_2 . Зазначені обставини не заперечувались і відповідачем, який підтвердив неодноразову заміну замків у вхідних дверях, ключів від яких бувшій дружині ОСОБА_1 не надавав.
Отже, враховуючи такі встановлені обставини порушене право позивача ОСОБА_1 підлягає судовому захисту.
За наведених обставин рішення суду про відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення до квартири разом із двома малолітніми дітьми, не можна вважати законним і обґрунтованим, а тому воно підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 на рішення суду підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п. 3 ч. 1); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За наведених обставин апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування в оскаржуваній частині та ухвалення в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, тому залишається без змін, врахувавши при цьому, що під час розгляду справи не було встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, чи неправильного застосування норм матеріального права, що передбачено частиною 4 статті 367 ЦПК України.
Підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як свідчать матеріали справи при поданні позовної заяви до суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір 11 6289,20 грн. (том 1 а. с. 1-5, 165), при поданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 сплатила 22 343,25 грн. (том 4 а. с. 189), а разом – 33 972,45 грн.
Таким чином, у зв`язку із висновком суду про часткове задоволення апеляційної скарги і позовних вимог ОСОБА_1 , із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору по її позову: сплачені до суду першої інстанції за позовні вимоги про визнання права власності на автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 – в сумі 3 557,85 грн. і про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення – в сумі 704,80 грн., а разом – 4262,65 грн.; сплачені до суду апеляційної інстанції за ці позовні вимоги, відповідно – 5 336,78 грн. та 1057,20 грн., а разом – 6393,98 грн., що разом становитиме: 10 656,63 грн. (4262,65 + 6393,98).
Також позивач ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги на рішення суду в частині задоволеного зустрічного позову ОСОБА_2 , сплатила судовий збір в сумі 10 612,50 грн. В цій частині її апеляційна скарга задоволена, тому до стягнення із позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 на користь відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачена ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції по апеляційній скарзі сума судового збору розміром 10 612,50 грн.
Таким чином до стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають понесені нею витрати по сплаті судового збору на загальну суму 21 269,13 грн. (10 656,63 + 10 612,50).
Додаткове рішення Вінницького міського суду від 31 серпня 2020 року оскаржили: позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 .
Оскаржуваним додатковим рішенням задоволено частково заяви: представників відповідача ОСОБА_3 – адвоката Піпка А. М. і адвоката Шевчук О.В., представника відповідача-позивача ОСОБА_2 – адвоката Шикунової А. О. про відшкодування судових витрат.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 43 036,80 грн. витрат на професійну правничу допомогу, надану його представниками – адвокатами Шевчук О. В. і Піпком А. М. 
В цій частині додаткове рішення оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка просить скасувати додаткове рішення суду і відмовити у задоволенні заяви адвоката Піпка А. М. про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 26 036,80 грн. компенсації судових витрат на правничу допомогу, а також зменшити розмір витрат на правову допомогу, наданих адвокатом Шевчук О. В., що підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 із суми 17 000,00 грн. до 3000 грн.
Позивач вказала, що розмір заявлених до стягнення витрат є неспівмірним з обсягом виконаних адвокатом Піпком А. М. робіт і зазначення адвокатом Піпком А. М. того, що гонорар адвоката складає 1 % від ціни позову є безпідставним, оскільки до відповідача ОСОБА_3 не було заявлено жодної вимоги майнового характеру. Розмір відшкодування витрат на правову допомогу, надану відповідачу ОСОБА_3 адвокатом Шевчук О. В. є явно неспівмірним з дійсним та необхідним обсягом наданих послуг адвокатом Шевчук О. В. і такий розмір не може вважатися розумним, враховуючи предмет та ціну позову, що стосувались саме відповідача ОСОБА_3 . При цьому суд першої інстанції жодним чином не врахував її матеріальне становище.
Цим же додатковим рішенням від 31 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Шикунової А. О. про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги в розмірі 48 800,00 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 43 036,80 грн., суд першої інстанції виходив із документально підтверджених витрат на правничу допомогу адвоката Піпка А. М. в сумі 26 036,80 грн. і адвоката Шевчук О. В. в сумі 17 000,00 грн., що разом складає присуджену до стягнення суму 43 036,80 грн.
Відмовляючи у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Шикунової А. О. про стягнення на його користь із позивача понесених ним витрат на отримання професійної правничої допомоги в розмірі 48 800,00 грн., суд першої інстанції виходив із того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені установленому законом порядку, детальний опис робіт. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомог, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні таких вимог. Підставою для відмови у задоволенні заяви послужило не надання адвокатом Шикуновою А. О. належних та достатніх доказів в підтвердження витрат на правничу допомогу в розмірі 48 800,00 грн. і розрахунку таких витрат.
Як свідчать матеріали справи, після ухвалення 01 липня 2020 року основного рішення по суті спору, 07 липня 2020 року до суду звернулися представники відповідача ОСОБА_3 – адвокат Піпко А. М. із заявою про винесення додаткового рішення про стягнення компенсації витрат на правничу допомогу адвоката, понесених в суді першої інстанції в сумі 26 036,80 грн. (том 4 а. с. 114-118 із документальним підтвердженням – а. с. 119-124) та адвокат Шевчук О. В. із заявою про відшкодування судових витрат – витрат на правничу допомогу в сумі 31 250,00 грн. (том 4 а. с. 132-134, із документальним підтвердженням – а. с. 135-139).
Також 07 липня 2020 року адвокат Шикунова А. С. звернулася до суду із заявою про стягнення судових витрат в порядку статті 141 ЦПК України – витрат на правничу допомогу в сумі 48 800,00 грн. (том 4 а. с. 126-127, із документальним підтвердженням – а. с. 128-131), якою просила стягнути із позивача на користь відповідача ОСОБА_2 загальну суму витрат на правничу допомогу в розмірі 48 800,00 грн.
При подачі до суду 01 жовтня 2018 року зустрічного позову, заявленого ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, позивач по зустрічному позову просив визнати за ним його особистою приватною власністю автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 . У цьому зустрічному позові ОСОБА_2 зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, у тому числі вказав орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до договору від 17 серпня 2018 року в розмірі 26 000,00 грн. (том 2 а. с. 101-106).
Щодо витрат на професійну правничу допомогу до даного зустрічного позову ОСОБА_2 надав: копію договору на надання правової допомоги від 17 серпня 2018 року і копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_11 (том 2 а. с. 154-155).
31 серпня 2020 року до суду надійшли заперечення позивача ОСОБА_1 щодо задоволення заяв про ухвалення додаткового рішення та клопотання про зменшення судових витрат (том 4 а. с. 154-160 із додатками: а. с. 161-165).
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3).
За правилами статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина 1). У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частина 2). Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частина 3). 
Згідно вимог частин 1 і 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як свідчать матеріали цивільної справи ОСОБА_1 подала позовну заяву до відповідача ОСОБА_3 , якою просила: визнати договір купівлі-продажу майнових прав № 114/60 від 09 квітня 2014 року недійсним в частині покупця майнових прав, визнавши ОСОБА_2 дійсним покупцем майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу майнових прав № 114/60 від 09 квітня 2014 року; визнати договір будівельного підряду на будівництво гаража від 26 березня 2014 року недійсним в частині замовника будівництва гаража, визнавши ОСОБА_2 дійсним замовником будівництва гаража за договором будівельного підряду на будівництво гаража від 26 березня 2014 року; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 та прибудинкового гаража, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 06 березня 2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В. (том 1 а. с. 17).
У задоволенні цих заявлених до відповідача ОСОБА_3 позовних вимог відмовлено судом першої інстанції і в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено учасниками справи.
По справі професійну правничу допомогу відповідачу ОСОБА_3 надавали адвокати: Шевчук О. В. (том 1 а. с. 232 – ордер) і Піпко А. М. (том 3 а. с. 184 – ордер, а. с. 181-183 – договір про надання правової допомоги від 24 липня 2019 року).
За правилами пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з правничою допомогою покладаються на позивача у випадку відмови у задоволенні позову. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8).
На підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_3 витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Шевчук О. В., нею надано до суду: додатковий договір від 10 вересня 2019 року до договору про надання правничої допомоги від 17 вересня 2018 року; акт виконаних робіт від 01 липня 2020 року; звіт про витрачений час на надання правничої допомоги на загальну суму 31 250,00 грн.; виписка по рахунку на ім`я ОСОБА_12 , із якої вбачається здійснення оплати правничої допомоги на загальну суму 17 000,00 грн. по справі № 127/18598/18 (Вінницький міський суд) ОСОБА_3 : 01 листопада 2019 року – 2100,00 грн., 31 жовтня 2019 року – 14 900,00 грн. (том 4 а. с. 135-138). 
Адвокатом Піпко А. М. на підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_3 витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, надано: розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги); акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 25 червня 2020 року; рахунок на оплату послуг за договором про надання правової допомоги № 1 від 24 липня 2019 року на суму 26 036,80 грн.; квитанції на суму 13 742,00 грн. і 12 294,80 грн., сплачених відповідачем ОСОБА_3 (том 4 а. с. 119-123).
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 , виклавши у додатковому рішенні обґрунтування задоволення таких заяв представників відповідача ОСОБА_3 – адвокатів Шевчук О. В. і Піпка А. М. 
Судом враховано, що діючим Цивільним процесуальним кодексом України передбачені критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також передбачено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Зацікавлена сторона – відповідач ОСОБА_3 вчинив певні дії, спрямовані на відшкодування від позивача витрат на професійну правничу допомогу понесених ним, а позивач, не погоджуючись із цим, має право на відповідні заперечення проти таких вимог відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності поширюється і на положення частин 5 і 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
З огляду на те, що позивач не довела факт неспівмірності понесених відповідачем витрат розміром 26 036,80 грн. і не довела наявності фактів, які б стали підставою для зменшення розміру стягнених судом першої інстанції витрат на правничу допомогу із суми 17 000,00 грн. до 3000,00 грн. та не підтвердила їх належним і допустимими доказами, доводи її апеляційної скарги не заслуговують на увагу. 
Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 на додаткове рішення суду від 31 серпня 2020 року в частині відмови у стягненні на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 48 800,00 грн. до задоволення не підлягає.
На підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, його представник – адвокат Шикунова А. О. надала: акт виконаних робіт від 01 липня 2020 року, згідно із пунктом 3 якого вартість правничої допомоги станом на дату складання цього акта складає 48 800,00 грн.; звіт про витрачений час на надання правничої допомоги; додатковий договір від 20 вересня 2019 року до договору про надання правничої допомоги від 17 серпня 2018 року (том 4 а. с. 128-130).
У договорі на надання правової допомоги від 17 серпня 2018 року, укладеного замовником ОСОБА_2 із виконавцем – адвокатом Шикуновою А. О. обов`язки замовника викладені у пункті 3, згідно якого замовник зобов`язується: а) своєчасно забезпечувати виконавця всім необхідним для виконання завдань, передбачених даним договором, в т. ч. документами в необхідній кількості примірників; б) оплачувати послуги виконавця відповідно до окремо укладеного договору.
На виконання таких умов договору відповідач ОСОБА_2 і його представник не надали такого окремо укладеного договору про оплату послуг адвоката Шикунової А. О. і матеріали справи його не містять. Проте, представником відповідача ОСОБА_2 надано додатковий договір від 20 вересня 2019 року до договору про надання правничої допомоги від 17 серпня 2018 року, згідно умов якого сторони уклали цей договір про викладення пункту 3.1 «б» у новій редакції: вартість послуг за цим договором є погодинною, визначається з розрахунку 1600,00 грн. за одну годину (том 4 а. с. 130).
Дослідивши надані відповідачем ОСОБА_2 і його представником ОСОБА_11 докази, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката, та керуючись положеннями частин 3 і 4 статті 137 ЦПК України, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні таких вимог відповідача ОСОБА_2 про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ні основним договором на надання правової допомоги від 17 серпня 2018 року, ні додатковим до нього договором від 20 вересня 2019 року, сторони договору не визначили порядок оплати наданих послуг, тим більше, нова редакція договору носить інформаційний характер щодо вартості послуг адвоката за одну годину, скасувавши обов`язок замовника ОСОБА_2 оплачувати надані адвокатом послуги. 
З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя, яким є автомобіль MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення; в частині задоволення зустрічного позову і в частині розподілу судових витрат та ухвалити нове судове рішення у цих частинах. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині поділу автомобіля та усунення перешкод у користуванні квартирою і вселення, задовольнити частково.
Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2987, зареєстрованого 22 липня 2015 року.
Визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ GL 320CDI універсал-В, 2008 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2987, зареєстрованого 22 липня 2015 року.
Зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 .
Вселити ОСОБА_1 та малолітніх дітей: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_2 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 21 269,13 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року залишити без задоволення.
Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин  	

Повне судове рішення складено 30 грудня 2020 року