ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6193/19                                                             Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 жовтня 2020 року                                                                             м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                                            Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                Костюк Л.О., Кобаля М.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :
До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: від 02.05.2018 №4528043-4812-0540, від 30.06.2017 №31504-13, від 30.06.2017 №31505-13, від 30.06.2017 №31506-13, від 13.02.2018 №10149-48, від 15.02.2018 №10458-48 та від 13.02.2018 №10147-48.
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що спірні податкові повідомлення-рішення від 02.05.2018 №4528043-4812-0540, від 30.06.2017 №31504-13, від 30.06.2017 №31505-13, від 30.06.2017 №31506-13, від 13.02.2018 №10149-48, від 15.02.2018 №10458-48 та від 13.02.2018 №10147-48 є протиправними, нарахованими всупереч нормам законодавства України та є такими, що порушують права та інтереси позивача, оскільки є неузгодженими та надсилались за невірною податковою адресою. Крім того, вказано, що відповідачем неправильно визначено розмір земельної ділянки позивача та помилково визначено суму земельного податку.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 02.05.2018 №4528043-4812-0540, від 30.06.2017 №31504-13, від 30.06.2017 №31505-13, від 30.06.2017 №31506-13, від 13.02.2018 №10149-48, від 15.02.2018 №10458-48 та від 13.02.2018 №10147-48.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час прийняття рішення порушено норми матеріального та процесуального права. 
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданим Першотравневим РВ ГУ МВС України в Донецькій області 26.04.2011, з 22.03.2019 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" за кодом бюджетної класифікації 18010700 від 02.05.2018 №4528043-4812-0540, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Земельний податок з фізичних осіб" за 2018 рік на суму 40723,30 грн.
Також, Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийняті податкові повідомлення-рішення форми "Ф" за кодом бюджетної класифікації 18010300:
- від 13.02.2018 №10149-48, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 15107,52 грн;
- від 15.02.2018 №10458-48, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості" за 2017 рік на суму 3728,00 грн.
Крім того, Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийняті податкові повідомлення-рішення форми "Ф" за кодом бюджетної класифікації 18010200:
- від 13.02.2018 №10147-48, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості" за 2017 рік на суму 26632,00 грн.;
- від 30.06.2017 №31506-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості" за 2016 рік на суму 757,49 грн;
- від 30.06.2017 №31504-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості" за 2016 рік на суму 25702,78 грн.;
- від 30.06.2017 №31505-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості" за 2016 рік на суму 21685,59 грн.
Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями відповідача, позивач звернулася з даним позовом до суду першої інстанції.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, із того, що податкові повідомлення-рішення від 02.05.2018 №4528043-4812-0540, від 30.06.2017 №31504-13, від 30.06.2017 №31505-13, від 30.06.2017 №31506-13, від 13.02.2018 №10149-48, від 15.02.2018 №10458-48 та від 13.02.2018 №10147-48 були надіслані позивачу на невірну адресу, а отже грошові зобов`язання позивача, які визначені оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, не набули статусу узгоджених через помилку в податковій адресі, зробленій податковим органом. Судом також вказано, що відповідач не надав доказів приналежності приміщень позивача до переліку об`єктів, які є об`єктом оподаткування, а з матеріалів справи випливає факт приналежності приміщень позивача до об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Крім того, оцінюючи правомірність визначення розміру земельного податку судом враховано, що наданий контролюючим органом розрахунок містить складові, правильність визначення яких не підтверджена жодними належними, достатніми і достовірними доказами, а тому суд вважає, що розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб на 2018 рік здійснено відповідачем за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.
Порядок надіслання податкових повідомлень-рішень регулюється Податковим кодексом України та Наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28.12.2015 "Про затвердження Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків". 
Згідно з пунктом 58.2 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. 
Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204, у разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом при його надісланні, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків. У разі встановлення такої помилки працівник структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальна особа, визначена керівником контролюючого органу для виконання таких функцій, забезпечує виправлення допущених при надісланні податкового повідомлення-рішення помилок та надсилає його повторно не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідного повідомлення пошти (поштової служби).
Відповідно до пункту 70.6 статті 76 ПК України , органи державної реєстрації актів цивільного стану, органи внутрішніх справ, органи, що здійснюють реєстрацію фізичних осіб зобов`язані подавати відповідним контролюючим органам інформацію щодо зміни даних, які включаються до облікової картки фізичної особи - платника податків, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця.
Зі змісту даної статті вбачається, що податковий орган повинен співпрацювати з місцевими органами влади та мати достовірні дані щодо місця реєстрації фізичних осіб - платників податків. 
З копії паспорта громадянки України ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 з відповідними відмітками на сторінках 11-13 "Місце проживання" можливо встановити, що позивач з 26.04.2011 по 27.08.2013 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; з 12.10.2013 по 05.03.2019 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; з 22.03.2019 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач самостійно зверталась до контролюючого органу з повідомленням про зміну податкової адреси, що підтверджується копією заяви з відміткою вхідного штемпелю Мангушської об`єднаної державної податкової інспекції від 12.12.2017.
Разом  з тим, матеріалами справи підтверджується, що податкові повідомлення-рішення від 02.05.2018 №4528043-4812-0540, від 30.06.2017 №31504-13, від 30.06.2017 №31505-13, від 30.06.2017 №31506-13, від 13.02.2018 №10149-48, від 15.02.2018 №10458-48 та від 13.02.2018 №10147-48 були направлені позивачу на невірну податкову адресу: 87400, Донецька область, смт. Мангуш, вул. Горького, 29-а, а поштові відправлення повернулись до контролюючого органу з відміткою "за закінченням терміну зберігання", про що свідчать копії поштових конвертів.
Факт зміни податкової адреси позивача підтверджувався відповідачем у відзиві на позов, та яким не спростовано факт отримання заяви позивача про внесення змін до ДРФО - платника податків (ф. 5ДР). 
Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що податковою адресою позивача станом на 2017-2018 роки було м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 104-е, а не АДРЕСА_2 , що свідчить про те, що грошові зобов`язання, визначені такими податковими повідомленнями-рішеннями не набули статусу узгоджених в зв`язку з помилкою в податковій адресі, допущеній з вини контролюючого органу.
Оцінюючи наявність підстав для сплати позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, колегія суддів виходить з такого.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.02.2012 між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір дарування № 193, відповідно до якого позивачу було безоплатно передано у власність будівлі і споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 1573,7 кв.м.
Зазначені будівлі і споруди, відповідно до доданих позивачем документів, є нежитловими та призначені для здійснення промислової діяльності, тобто є будівлями промисловості, що є підставою для звільнення від сплати податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на підставі п.п. "є" п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України. Всупереч вказаному, податковим органом було складено податкові повідомлення-рішення за 2016-2017 роки. 
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.
Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками  податку  на нерухоме майно, відмінне  від  земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Положеннями пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 вказаного Кодексу встановлюються податкові пільги із  податку  на нерухоме майно, відмінне  від  земельної ділянки.
Так пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування  будівлі промисловості,  зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
За положеннями пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості -  будівлі,  приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють з-поміж іншого  будівлі  промислові та склади (пп. "ґ").
Згідно з п. 5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації  від  17 серпня 2000 року № 507 (надалі також - ДК 018-2000),  будівлі промисловості  (криті  будівлі  промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі  нежитлові" група 125 "Будівлі  промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель  промисловості  відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі  підприємств машинобудування та металообробної  промисловості", 1251.2 - "Будівлі  підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі  підприємств хімічної та нафтохімічної  промисловості", 1251.4 - "Будівлі  підприємств легкої  промисловості,  1251.5 - "Будівлі  підприємств харчової  промисловості", 1251.6 - "Будівлі  підприємств медичної та мікробіологічної  промисловості", 1251.7 - "Будівлі  підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової  промисловості", 1251.8 - "Будівлі  підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової  промисловості", 1251.9 - "Будівлі  інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності  будівлі  до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Відповідно до п. 30.1 ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків  від  обов`язку щодо нарахування та  сплати податку  та збору,  сплата  ним  податку  та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
За приписами п. 30.2 ст. 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у абз "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення  будівлі,  а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті  податку  на нерухоме майно, відмінне  від  земельної ділянки, - звільнення  від  оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками  податку  є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник "зокрема" вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії -  будівлі промисловості,  оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета "будівлі промисловості", оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу  будівлі,  а саме статусу  будівлі промисловості  не може бути достатньою підставою для звільнення  від  оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення  від сплати податку  на нерухоме майно, відмінне  від  земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням  будівлі  з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі  сплати податку  на нерухоме майно, відмінне  від  земельної ділянки, як в даному випадку підпункт "є" пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється  від  оподаткування, яким є предмет - будівля  промисловості  (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме  будівлі промисловості,  тобто  будівлі  які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Таким чином, застосування абз "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів  промисловості  є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Вищенаведений правовий висновок було сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові  від  17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17.
У цій постанові судова палата частково відступила  від  висновків Верховного Суду, викладених у постанові  від  15 травня 2018 року (справа №806/2676/17), а саме в частині, що застосування абз "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель  промисловості  та перебування у власності промислових підприємств.
Аналогічний висновок викладено у постанові від 24.07.2020 р. у справі № 500/90/19.
Отже, вирішуючи питання про наявність підстав для застосування до позивача пільг, передбачених абз. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, суд повинен встановити чи відносяться до будівель  промисловості  об`єкти нерухомості, що належать позивачу та чи використовував він їх у своїй підприємницькій діяльності.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_5 , на підтвердження чого надано копії технічного паспорту, акту розмежування балансової належності електромереж, характеристики господарських будівель та споруд по даному об`єкту нерухомості, а також копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи ТОВ "Діметра А" за даною адресою.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не спростовано жодними обґрунтованими доводами чи доказами можливість віднесення приміщень, належних ОСОБА_1 , до переліку об`єктів, які підлягають оподаткуванню, а відтак нерухоме майно, яке перебуває у власності ОСОБА_1 та розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , підпадає під дію абз "є" пп .266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, тобто відноситься до будівель промисловості та не є об`єктом оподаткування, що свідчить про неправомірність спірних податкових повідомлень-рішень.
Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до договору дарування від 20.02.2012 р., зареєстрованого в реєстрі за № 193,   ОСОБА_1 отримала у власність наступні будівлі та споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , що розташоване на земельній ділянці державної форми власності площею 12164 кв.м., а саме: адміністративна будівля шлакоблочна під літ. А-1, площинка шлакобетонна літ. А; гараж шлакоблочний літ.Б-1; прибудова шлакоблочна літ. Б-1; прибудова, шиферна, літ. Б1-1; прибудова, черепашкова, літ Б1-1; навіс, металевий літ.б2-1, три смотрові ями, цегляні, під літ. б/я; в/я; в/я1; майстерня, шлакоблочна, літ. В-2, сходи, металеві, літ. В; вбиральня, цегляна, літ. Г-1; огорожа, шлакоблочна № 1; огорожа, металева № 2, ворота, металеві № 3; мостіння асфальтове 1.
Відповідно до договору дарування від 20.02.2012 р., зареєстрованого в реєстрі за № 194, ОСОБА_1 отримала у власність будівлю та гараж-сарай, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , що знаходяться на земельній ділянці державної форми власності площею 1  800 кв.м., а саме: один житловий будинок, кам`яний, літ. А-1, загальною площею 510 кв.м.; площинка шлакоблочна, літ. а-1; площинка шлакоблочна, літ.а1-2, ганок, кам`яний; а2-1; вбиральня, цегляна, літ. Г-1; гараж-сарай шлакоблочний, літ. Д-1, огорожа, бетонова № 1, металева № 2, мостіння літ. 1; нежитлова прибудова, шлакоблочна, літ. А1-1; нежитлова прибудова, шлакоблочна, літ. А2-1.
Отже, у власності позивача, як фізичної особи, перебували адміністративна будівля, гараж та інші прибудови, які не належать до будівель промисловості. Доказів того, що вказані будівлі використовувалися у підприємницькій діяльності позивача матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що нерухоме майно, яке перебуває у власності ОСОБА_1 та розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , підпадає під дію абз "є" пп .266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, тобто відноситься до будівель промисловості та не є об`єктом оподаткування.
В частині обґрунтованості дій контролюючого органу при визначенні розміру плати за землю, колегія суддів враховує, що позивачу передано у власність будівлі і споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 1573,7 кв.м.
02.05.2018 податковим органам було складено податкове повідомлення-рішення № 4528043-4812-0540 на суму 40723,30 грн. за платежем "земельний податок з фізичних осіб" за 2018 рік. 
Нарахований контролюючим органом земельний податок був нарахований на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , площею 1,2 га.
Позивач не погодилась із таким розрахунком, оскільки вона має на праві власності нерухоме майно площею 1573,7 кв.м. та, відповідно, повинна платити грошове зобов`язання за площу землі, на якій розташоване майно.
Відповідачем було зазначено, що відповідно до даних відділу Держкомзему у Першотравневому районі Донецької області за попереднім власником з прибудинковою територією обліковувалась земельна ділянка загальною площею 1,2011 га, на підтвердження чого додано правовстановлюючі документи та витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки попереднього власника. 
Згідно вимог ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частина 2 статті 120 ЗК України визначає, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування), відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.
Разом з тим, при вирішенні питання правомірності визначення позивачу грошового зобов`язання із земельного податку необхідним є встановлення факту використання контролюючим органом офіційних відомостей при здійсненні розрахунку такого зобов`язання.
Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. 
Згідно з ст.ст. 15, 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 №3613-VI, до Державного земельного кадастру включаються цілий ряд відомостей про земельні ділянки, зокрема: кадастровий номер; місце розташування; площа; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; нормативна грошова оцінка, а також інформацію про її власників (користувачів), зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такі відомості внесені до Державного земельного кадастру є офіційними.
Відповідні центральні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, нарахування фізичним особам сум земельного податку проводиться контролюючим органом на підставі даних державного земельного кадастру та з використанням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної у встановленому порядку.
Всупереч вказаному, обґрунтовуючи вірність нарахування зобов`язання податковий орган послався лише на правовстановлюючі документи та витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 308 від 15.02.2012. 
Відповідно до п. 274.1 ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Статтями 1, 18 Закону України від 11.12.2003 №1378-IV "Про оцінку земель" (далі - Закон №1378-IV) установлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Відповідно до ст.ст. 15, 20, 23 Закону №1378-IV підставою для проведення оцінки земель, у тому числі нормативної грошової оцінки земельних ділянок, є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Виготовлена технічна документація нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою.
За результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Враховуючи викладене, наданий відповідачем витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 308 не є достатньою підставою для обчислення суми грошового зобов`язання позивача по земельному податку, позаяк стосується земельної ділянки площею 1,2 га, в той час як загальна площа будівель та споруд позивача складає 1573,7 м2.
Така документація з нормативної грошової оцінки земель є підставою для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про таку оцінку.
В той же час, порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований ст. 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:
- витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру;
- довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території) за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;
- викопіювань з кадастрової карти (плану) та іншої картографічної документації Державного земельного кадастру.
Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.
Доступ до Державного земельного кадастру надається банкам, центральному органу виконавчої влади, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів.
Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.
Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.
На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.
Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором та посвідчується його печаткою.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр", відомості Державного земельного кадастру є офіційними.
Згідно п.п.14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно вказав, що наданий контролюючим органом розрахунок містить складові, правильність визначення яких не підтверджена належними доказами, а тому розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб на 2018 рік здійснено відповідачем за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України, а неправильний розрахунок відповідачем суми податкового зобов`язання є підставою для скасування такого податкового повідомлення-рішення, що узгоджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.02.2018 у справі № 826/15139/16.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Апелянтом в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до ч. 4 ст. 246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; 7) мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3  ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог. Проте, суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин норми права, які не підлягають застосуванню, та зробив хибні висновки по суті спору в частині застосування пільг до нерухомого майна, яке перебуває у власності ОСОБА_1 , передбачених абз "є" пп .266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, а тому судове рішення в цій частині підлягає зміні, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. 
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст.     243,     244,     250,     310,     311, 315, 317   321,     322,     325,     328,     329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року, з урахуванням висновків суду.
В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                                                                                            О.М. Кузьмишина

Судді:                                                                                                                                                                                       Л.О. Костюк
    
                                                                                                                                                                                                   М.І. Кобаль