ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
24 грудня 2020 року
 
справа № 369/10843/17
провадження № 51-3285 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017110200004137, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл, Одеської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі — КК), 
 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 травня 2020 року. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. 
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2020 року вирок щодо засудженого ОСОБА_7 залишено без змін. 
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 5 липня 2017 року близько 5:00, діючи спільно за попередньою змовою групою осіб з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження, таємно проник до гаражного приміщення домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_8 , звідки викрав майно потерпілого, на загальну суму 20 741, 16 грн, яке разом з невстановленими особами завантажив до автомобіля, після чого покинув місце вчинення злочину.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і закрити кримінальне провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Посилається також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає про те, що суд першої інстанції:
- порушив вимоги ч. 1 ст. 13 КК, оскільки залишив поза увагою те, що у цьому провадженні  відсутні основні складові ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 185 КК;
-  не вирішив по суті заявлені стороною захисту клопотання про визнання недопустимими доказами протоколу обшуку та протоколу пред`явлення речей для впізнання від 6 липня 2017 року, чим порушив вимоги ч.1 ст.89 КПК;
- обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_7 на показаннях свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не взяв до уваги, що зазначені показання не доводять його причетності до вчинення кримінального правопорушення, оскільки жоден зі свідків не бачив обвинуваченого на місці події.
Крім того, захисник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не усунув зазначених недоліків, не звернув увагу на грубі порушення судом першої інстанції вимог статей 86, 89 КПК та, порушуючи вимоги ст. 419 КПК, не надав обґрунтованого висновку щодо обставин, викладених в апеляційній скарзі, в частині визнання доказів недопустимими, лише стисло виклав доводи скарги, не перевірив їх в повному обсязі, не надав на них відповідей та не надав оцінки доказам, тобто не навів обґрунтованих мотивів залишення апеляційної скарги без задоволення, а дійшов хибного висновку про те, що ОСОБА_7 брав безпосередню участь у вчиненні об`єктивної сторони злочину.
 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
—захисник підтримав вимоги, викладені в касаційній скарзі; 
— прокурор вважала судові рішення законними та обґрунтованими й просила залишити їх без зміни.
 
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
З урахуванням зазначених положень КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доводам касаційної скаргищодо показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та  в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом.
Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину не визнав та пояснив, що лише допоміг своєму знайомому ОСОБА_11 , який займався будівництвом, з транспортом для перевезення вантажу. Він порекомендував йому водія ОСОБА_12 , послугами якого раніше користувався і телефон якого був в інтернеті, та уточнив, чи може останній допомогти з перевезенням вантажу о 5:00. Перед подією ОСОБА_11 заїжджав до нього та просив номер ОСОБА_12 , а оскільки в ОСОБА_11 не було на чому записати номер, він віддав йому свій телефон з умовою, щоб той повернув телефон наступного дня. Після того, як вони розгрузились о сьомій ранку, ОСОБА_12 повернув телефон. Зі слів ОСОБА_12 йому відомо, що була одна поїздка, грузились мінватою. Про крадіжку дізнався вже від працівників поліції. Інструмент, який впізнали потерпілі, належить йому, він зберігав його в ОСОБА_13 .
Попри невизнання ОСОБА_7 своєї вини його винуватість підтверджується зібраними і дослідженими судом доказами.
 
Так, потерпілі ОСОБА_8 і ОСОБА_14 показали, що 5 липня 2017 року з їхнього гаража зникло майно, яке в подальшому вони впізнали на складі серед інших речей за зовнішніми ознаками та упаковками.
З показань свідка ОСОБА_10  убачається, що він бачив, як з гаража його сусідів о 5-й годині ранку невідомі вивозили мінвату на автомобілі «Газель», номер якого він записав та надав працівникам поліції.
Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні підтвердив, що є власником автомобіля, на якому він на прохання товариша ОСОБА_7 – ОСОБА_11 перевозив близько 30 упаковок мінеральної вати о 5-й годині ранку з с. Нове; замовлення на це перевезення надійшло з телефону обвинуваченого, але йому не відомо, чи то був він; особа, яка розрахувалася за перевезення, потім віддала телефон і він його завіз ОСОБА_7 .
Як убачається з показань свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_7 приїжджав до нього та домовлявся з ним про те, щоб залишити на зберігання свої речі, він дав обвинуваченому ключі від домогосподарства. Речі, які залишив на зберігання ОСОБА_7 , у подальшому були вилучені працівниками поліції.
Суд першої інстанції дав належну оцінку показанням свідка ОСОБА_13 про те, що будівельні матеріали обвинувачений привіз до його домоволодіння за тиждень до крадіжки, а також свідка ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_7 непричетний до перевезення майна потерпілих та що вказане майно знаходилось на перехресті доріг, і визнав їх неправдивими.
Доводи захисника про те, що жоден зі свідків не вказав на перебування ОСОБА_7 на місці вчинення злочину, що свідчить про його непричетність до вчинення крадіжки, не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. Водночас судами першої та апеляційної інстанцій було надано окрему оцінку таким твердженням сторони захисту.
Як убачається з матеріалів провадження, захисник ставив питання про визнання недопустимими доказами протоколів обшуку в домоволодінні ОСОБА_13 та пред`явлення речей для впізнання від 6 липня 2017 року.
За змістом ст. 100 КПК речовий доказ може бути наданий добровільно або на підставі судового рішення. 
Як видно з матеріалів провадження, свідок ОСОБА_13 добровільно видав майно, належне потерпілому (т.1, а.п. 55). З урахуванням наведеного та обставина, що ухвалу слідчого судді, якою надано дозвіл на обшук домоволодіння ОСОБА_13 , було винесено наступного дня після проведення слідчої дії, не є тим істотним порушенням прав та свобод людини, яке потягнуло б за собою визнання цього доказу недопустимим.
Згідно з протоколом пред`явлення речей для впізнання від 06 липня 2017 року потерпілий ОСОБА_8 серед пред`явлених йому речей впізнав належне йому майно, яке було викрадено в нього 5 липня 2017 року (т. 1, а.п.91-94). Суд першої інстанції послався на цей доказ у сукупності з наданими в судовому засіданні показаннями потерпілих ОСОБА_15 про те, що вони впізнали свої речі за зовнішніми ознаками та упаковками.
Ураховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку, що порушення вимог кримінального процесуального закону,на які посилається в касаційній скарзі захисник, з урахуванням здобутих у провадженні доказів не є тими істотними порушеннями, які б в цілому вплинули на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК і перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу, постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок. 
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що судом правильно встановлено обставини кримінального правопорушення і висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, ґрунтується на належних та допустимих доказах, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК. 
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та спростував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , які аналогічні доводам у касаційній скарзі, зокрема щодо порушення судом ч. 1 ст. 89 КПК, а саме невирішення по суті заявлених клопотань пронедопустимість як доказів протоколів обшуку та пред`явлення речей для впізнання від 6 липня 2017 року, а також про те, що показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 доводять непричетність обвинуваченого до інкримінованого йому кримінального правопорушення. 
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що хоча показання потерпілих та допитаних у судовому засіданні свідків, у тому числі ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , самі собою, не є прямими доказами безпосередньої участі ОСОБА_7 у таємному викрадені майна потерпілих за встановлених судом обставин, однак надана у вироку оцінка зібраних у справі доказів у їх сукупності з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дозволяє дійти висновку про те, що ОСОБА_7 був не лише обізнаний з деталями підготовки та вчинення інкримінованої йому крадіжки, а також місця зберігання викраденого майна, а й брав безпосередню участь у вчиненні об`єктивної сторони цього злочину на всіх його етапах. Так, згідно з показаннями свідка ОСОБА_9 наданими, в тому числі, й в суді апеляційної інстанції, а також показань свідка ОСОБА_13 , саме ОСОБА_7 фактично залучив ОСОБА_9 до перевезення викраденого майна та забезпечив місце для його зберігання у свідка ОСОБА_13 , що підтверджує його конкретну роль як співучасника злочину та координацію дій з іншими співучасниками, матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження.
Суд також в ухвалі зазначив, що наданні в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_9 про те, що вони не бачили на місці злочину обвинуваченого, всупереч доводам захисника не можуть слугувати підставою для висновку про те, що ОСОБА_7 непричетний до крадіжки, оскільки суд першої інстанції надав окрему оцінку цим обставинам, критично поставившись до достовірності показань свідка ОСОБА_9 в цій частині, оскільки вони не узгоджуються із загальною картиною події злочину, яка була встановлена судом на підставі усієї сукупності доказів, а не на показаннях окремих свідків.
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в частині надання судом першої інстанції  неправильної оцінки дослідженим під час судового розгляду доказам та не визнання недопустимими ряду письмових доказів, зокрема протоколів обшуку та пред`явлення речей для впізнання від 6 липня 2017 року.
Також апеляційний суд вказав в ухвалі, що ні матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , ні доводи апеляційної скарги його захисника не містять достатніх даних про наявність обставин, передбачених ст. 284 КПК, які б могли бути підставою для скасування обвинувального вироку та закриття судом апеляційної інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , у тому числі через недоведення його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК.
Ураховуючи викладене, доводи у скарзі про те, що апеляційний суд не дотримався ст. 419 КПК при розгляді апеляційної скарги, Суд вважає непереконливими, оскільки  вони спростовуються належними висновками суду першої  й апеляційної інстанцій, викладеними в судових рішеннях.
На думку Суду, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам кримінального процесуального закону, належним чином вмотивовані та обґрунтовані.
Такі рішення судів першої та апеляційної інстанцій узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
За таких обставин відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги.
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
 
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_16 каровець                                     ОСОБА_2                          ОСОБА_3