ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2020 року
м. Харків
справа № 636/4145/19 
провадження № 22-ц/818/4683/20 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Котелевець А.В., Пилипчук Н.П. 
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – інспектор Липецького відділення поліції Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, лейтенант поліції Почуєв Костянтин Юрійович, Державна казначейська служба України, Головне управління національної поліції в Харківській області, 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Крюкова Олександра Олександровича, який діє в інтересах Головного управління Національної поліції в Харківській області, на рішення Чугуївського міського суду Харківської області, ухвалене 22 липня 2020 року у складі судді Ковригіна О.С. 
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн та просив відшкодувати понесені судові витрати.
Позов мотивований тим, що 16.06.2019 відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серія БД № 249005 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Під час складання протоколу співробітники поліції поводили себе агресивно, витягли з машини дітей та ОСОБА_1 , які сиділи на задньому сидінні. ОСОБА_1 посадили до поліцейського автомобіля, одягли наручники та погрожували відвести до Печенізького відділу поліції. З моменту спілкування з поліцейськими ОСОБА_1 перебував у стресовому стані та під постійним тиском співробітників поліції, які застосовували спеціальні засоби та психологічний тиск і наполягали на тому, що він керував транспортним засобом і знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, чого сам ОСОБА_1 і не заперечував, а тільки зазначав, що він не здійснював керування транспортним засобом. Постановою Чугуївського міського суду Харківської області від 11.09.2019 по справі № 636/2787/19 провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Внаслідок незаконних дій інспектора Липецького відділення поліції Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області (надалі Липецький ВП) лейтенанта поліції ОСОБА_2 ОСОБА_1 незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності та застосовано спеціальні засоби - кайданки, чим заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо розголосу вказаного факту за місцем проживання та місцем роботи, у зв`язку з побоюванням громадського осуду, позбавленням можливості користуватися спеціальним правом щодо керування транспортним засобом, необхідністю нести витрати на правничу допомогу. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 30000 грн. Окрім цього, у зв`язку з розглядом справи №636/2787/19 про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП позивач поніс матеріальну шкоду, а саме витрати на правничу допомогу, розмір яких склав 12000 грн. 
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 22 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн.
Судове рішення мотивоване тим, що виходячи з положень ст. ст. 23, 1167, 1174 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлені судом факти незаконного затримання ОСОБА_1 , його перебування у кайданках, примусового транспортування в автомобілі поліції пристебнутим за поручень однією рукою, а потім необхідність вживати додаткові зусилля, щоб довести свою невинуватість у суді, переконливо і достатньо підтверджують те, що неправомірними діями поліцейських ОСОБА_1 завдана моральна шкода. Закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинною постановою суду порушення законного порядку притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання. 
26 серпня 2020 року Крюков Олександр Олександрович, який діє в інтересах Головного управління Національної поліції в Харківській області, звернувся з апеляційною скаргою. Посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглянув справу стосовно не належного відповідача. Позов було пред`явлений до  ОСОБА_2   як до  фізичної особи, а не суб`єкта владних повноважень. Він  не може бути належним відповідачем по справі у розумінні положень Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), оскільки виступав у спірних правовідносинах  як посадова особа Головного управління Національної поліції в Харківській області (надалі ГУНП). Так, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (ст. 9 Закону України “Про оперативно-розшукову діяльність ”). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативно-правовим актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.  Також суд не звернув уваги на те, що позивачем  не було доведено належними та допустимими доказами не правомірність прийнятого поліцейським  рішення: затримання особи та застосування спеціальних засобів – кайданок. Протиправність дій працівників правоохоронного органу щодо застосування, зокрема, поліцейських заходів примусу здійснюється у відповідності до норм Кримінального процесуального кодексу, що встановлює  порядок розгляду скарг на дії поліцейських щодо перевищення влади або службових повноважень. Втім судом першої інстанції у порядку цивільного судочинства встановлювалися обставини неправомірного  складання протоколу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та застосування поліцейським кайданок. Сам факт складання відносно позивача протоколу по справі про адміністративне правопорушення та у подальшому закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1  через відсутність складу правопорушення не є преюдиційним, оскільки суд першої інстанції не встановлював й не міг установити у рамках КУпАП факту протиправної поведінки патрульного поліцейського  ОСОБА_2 . Порушення службової дисципліни в частині застосування заходів примусу (кайданок) може бути встановлене лише у випадках проведення службового розслідування, до результатів якого суд першої інстанції поставився критично та упереджено. Приймаючи рішення про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1  моральної шкоди, суд не встановив, яким саме чином позивач обрахував розмір моральної компенсації у розмірі 30000 грн. Також судом не встановлено чим саме підтверджується та у чому полягають моральні страждання позивача. Постанова Чугуївського міського суду Харківської області від 11.09.2019 по справі №636/2787/19, якою провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, була прийнята тим же самим складом суду, що ухвалив  оскаржуване рішення. Заява про відвід судді та секретаря судового засідання, а також клопотання про розгляд справи спочатку не були задоволені, не зважаючи на наявність підстав для їх задоволення. Суд помилково застосував до спірних правовідносин вимоги Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду”, адже сектор реагування патрульної поліції Липецького ВП не входить до переліку органів, зазначених в цьому законі. Таким чином, судом першої інстанції порушено як норми матеріального, так і процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України підтримує доводи апеляційної скарги ГУНП та просить скасувати рішення і ухвалите нове рішення згідно зі статтею 376 ЦПК України.
Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду не надходило.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 
Спірні правовідносини врегульовані загальними положеннями Цивільного Кодексу України про захист цивільних прав та інтересів (глава 3) та загальними положеннями про відшкодування шкоди (параграф 1, глави 82 підрозділу «Недоговірні зобовязання»). Застосуванню підлягають також норми спеціального Закону України «Про національну поліцію».
Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
Відповідно до частини 6 статті 1176 Цивільного Кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України) (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16).
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями1167,1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди, які довести повинен позивач. Тобто, дії, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських регулюються Законом України “Про Національну поліцію”, Законом України “Про дисциплінарний статут Національної поліції України” та Правилами етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09.11.2016 № 1179.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України “Про Національну поліцію” Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Положеннями частини 1 ст. 59 Закону України “Про Національну поліцію” визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України “Про Національну поліцію”, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджений Законом України “Про Дисциплінарний статут Національної поліції України” від 15.03.2018 № 2337-VІІІ (далі - Статут). 
Статтями 14-19 Статуту унормовано порядок призначення та проведення службового розслідування, створення, повноваження дисциплінарних комісій, строки проведення службового розслідування, відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків (посади), забезпечення поліцейському права на захист, порядок застосування дисциплінарних стягнень.
Службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського. Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку. Службове розслідування проводиться на засадах неупередженості та рівності всіх поліцейських перед законом незалежно від займаної посади, спеціального звання, наявних у них державних нагород та заслуг перед державою.
Крім того, порядок проведення службових розслідувань регулюється Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженою наказом МВС України від 07.11.2018 № 893 (далі Інструкція № 893).
Відповідно до пункту 1 розділу 2 Інструкції № 893 підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
У пунктах 1, 4 розділу 5 Інструкції № 893 вказано, що проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
Отже, з огляду на вищевикладене вбачається, що підставою для дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни. Такими обставинами є виключні фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.
Як убачається із матеріалів справи, інспектора Липецького ВП лейтенанта поліції ОСОБА_2 не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення службової дисципліни.
Суд першої інстанції надав критичну оцінку висновку службового розслідування щодо можливих порушень службової дисципліни інспектором Липецького ВП ОСОБА_2 від 05.06.2020 ( надалі Висновок (т.1 а.с. 83 - 96)), оскільки розслідування проводилося посадовими особами органу, у якому працює ОСОБА_2 , які є заінтересованими особами, до того ж засноване лише на показаннях інспекторів поліції, які були присутні під час складання адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_1 та вказані пояснення частково відрізняються від тих, які були надані ними ж в судовому засіданні під час їх допиту. 
Втім колегія суду з зазначеними доводами суду не погоджується, адже Висновок складений у відповідності до норм чинного законодавства. 
Згідно пояснень свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , допитаних у суді першої інстанції, в момент зупинки працівниками поліції автомобілю Мітсубісі Аутландер ДНЗ НОМЕР_1 за кермом автомобілю ОСОБА_1 не знаходився, автомобілем керувала інша особа. При цьому ОСОБА_3 уточнювати дані зазначеної особи відмовилася, а ОСОБА_4 назвав його ОСОБА_5 . 
Зі змісту постанови Чугуївського міського суду Харківської області від 12 вересня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення № 636/2787/19 вбачається, що допитані під час розгляду зазначеної справи свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 пояснили, що за кремом автомобілю в момент зупинки знаходився ОСОБА_6 . Останній також надав суду письмові пояснення, у яких підтвердив зазначену обставину та інші показання свідків ( т.1 а.с. 11 – 13). 
Разом з тим додані до Висновку поясненнях ОСОБА_7 містять дані, що протирічать його поясненням, наданим в ході судового розгляду за матеріалами справи про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_1 . Адже як стверджує ОСОБА_7 , він не перебував за кермом транспортного засобу 16.06.2019 , тому що в цей час перебував за кордоном. Сухарєв ОСОБА_8 йому незнайомий, до Чугуївського міського суду за заявою ОСОБА_1 його не викликали, будь-яких пояснень до суду він раніше не подавав (т. 1 а.с. 96). 
З матеріалів справи вбачається, що 16.06.2019 відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серія БД № 249005 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, із якого слідує, що 16.06.2019 року о 10 годині 30 хвилин, на а/д с. Мартова – с. Кулаковка 2 км. ОСОБА_1 керував автомобілем Мітсубісі Аутлендер ДНЗ НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння. Від продуття алкотестером DRAGER 6810, огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку у медичному закладі відмовився у присутності свідків ( т.1 а.с. 10). 
Постановою Чугуївського міського суду Харківської області від 11.09.2019 по справі № 636/2787/19 провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Дані про застосування до нього будь – яких заходів примусу зі сторони держави відсутні ( т. 1 а.с. 11 - 13)  
Згідно з ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до ст.29 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень.
Обраний поліцейський захід є необхідним, якщо для виконання повноважень поліції неможливо застосувати інший захід або його застосування буде неефективним, а також якщо такий захід заподіє найменшу шкоду як адресату заходу, так і іншим особам.
Крім того, згідно п.3 ч.4 ст.42 Закону України "Про Національну поліцію" для виконання своїх повноважень поліцейські можуть використовувати такі спеціальний засіб обмеження рухомості – кайданки.
При цьому, поліцейський зобов`язаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим.
Тобто застосування спецзасобів без попередження можливе лише коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки.
Відповідно до ст.260 КУпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, ліцензійної картки на транспортний засіб, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Згідно статті 267 КУпАП адміністративне затримання як один із заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, або до суду.
Відповідно до своїх основних повноважень (пункт 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про національну поліцію») поліція… доставляє у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення.
Застосування поліцейськими спеціальних засобів має відбуватися у відповідності до загальних правил, встановлених у статті 45 Закону України «Про національну поліцію». Так, кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються …під час затримання особи (пункт 1 частини 3 статті 45 Закону).
Відповідно до положень статті 265-2 КУпАП в разі наявності підстав вважати, що водієм вчинені порушення, передбачені .. частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130 … цього кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, в тому числі за допомогою спеціального автомобіля евакуатора. Після тимчасового затримання транспортного засобу працівник відповідного уповноваженого підрозділу національної поліції зобов`язаний надати особі можливість повідомити про тимчасове затримання транспортного засобу та його місце знаходження іншу особу за власним вибором і вжити заходів що повернення автомобіля до місця постійної дислокації. 
З матеріалів справи вбачається, що суд під час розгляду дійсної справи намагався встановити та розслідувати факт протиправної поведінки інспектора Липецького ВП лейтенанта поліції ОСОБА_2 щодо застосування заходів примусу та правомірності складення протоколу про адміністративне правопорушення. 
Проте належних та допустимих доказів неправомірності дій інспектора Липецького ВП області лейтенанта поліції ОСОБА_2 та/або його винних дій суду надано не було. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 640/17380/16-ц (провадження № 61-26555св18) зроблений висновок, що складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення і не може бути скасований.
Встановивши, що при складанні протоколу у відношенні позивача працівники поліції діяли в межах наданих їм повноважень відповідно до статей 255 КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», а доказів про визнання їх дій неправомірними позивачем не надано, як і не доведено факту завдання йому цими діями моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди, колегія суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки в даному випадку відсутні усі обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності.
Посилання суду першої інстанції на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) не є доречним, адже на спірні правовідносини не розповсюджується Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга представника Головного управління Національної поліції в Харківській області підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, із ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити.
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Головне управління Національної поліції в Харківській області при подачі апеляційної скарги сплатило судовий збір у розмірі 2 881 грн 50 коп. (т.1 а.с. 248), що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь апелянта. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376,381,382,384 ЦПК України, суд,- 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Крюкова Олександра Олександровича, який діє в інтересах Головного управління Національної поліції в Харківській області, задовольнити.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 липня 2020 року скасувати, ухвалити нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до інспектора Липецького відділення поліції Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції Почуєва Костянтина Юрійовича, Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Харківській області відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління національної поліції в Харківській області судовий збір 2881 ( дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) гривню 50 ( п`ятдесят ) копійок. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду в порядку визначеному ст.389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складений 22 грудня 2020 року.

Головуючий                                                                 О.Ю. Тичкова
Судді                                                                        А.В.Котелевець
                                                                       Н.П. Пилипчук