ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/4526/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:           Дурасової Ю.В.,
суддів:                               Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Фермерського господарства «Грейн Агро»
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 (головуючий суддя Новікова І.В., повний текст складено 10.08.2020)
у справі за позовом Фермерського господарства «Грейн Агро» до відповідача приватного виконавця Кісельової Віталіни Володимирівни, третя особа – ТОВ «Альфа-Лізинг Україна», про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фермерського господарства «Грейн Агро», звернувся до суду з позовом до відповідача приватного виконавця Кісельової Віталіни Володимирівни, третя особа – ТОВ «Альфа-Лізинг Україна», просив:
визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової Віталіни Володимирівни про відкриття виконавчого провадження №623777209 від 18.06.2020; 
визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової Віталіни Володимирівни про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №62377208 від 18.06.2020;
визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової Віталіни Володимирівни про стягнення з боржника основної винагороди №62377208 від 18.06.2020;
зобов`язати відповідача скасувати всі арешти накладені в рамках виконавчого провадження №62377208.
Позов обґрунтовано тим, що приватним виконавцем протиправно відкрито виконавче провадження №62377208 в межах виконавчого округу міста Києва, оскільки відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника – фізичної особи, за місцем знаходженням боржника – юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Позивач зазначає, що не зареєстрований та не проживає (перебуває) на території міста Києва, а його юридичною адресою є адреса: 72020, Запорізька область, Михайлівський район, с.Високе, вул.40 років Перемоги, буд.74. Більш того, позивач вказує і на те, що за зазначеною адресою перебувала і техніка, яка підлягала вилученню, про що відповідачем самостійно зазначено в постанові про відкриття виконавчого провадження. Позивач зазначає, що відповідно акту прийому-передачі об`єкту лізингу всі об`єкти лізингу передавались в м.Запоріжжі та Запорізькій області. Отже, позивач вважає, що оскільки позивач не зареєстрований на території міста Києва, немає там майна, то юрисдикція відповідача не розповсюджується на територію місцезнаходження позивача. Також, позивач вказував на те, що відповідачем виконувалось рішення не майнового характеру, а відтак розмір винагороди приватного виконавця не міг перевищувати вісьмох розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року. Проте, відповідачем фактично стягнуто винагороду в розмірі 10% від залишкової вартості транспортних засобів, що не відповідає положенням чинного законодавства України. Крім того, позивач вказував на те, що відповідачем не було враховано і ту обставину, що сівалка точного висіву Horsch Pronto 8NT була передана ТОВ «Альфа Лізинг» що 01.06.2020, тобто до відкриття виконавчого провадження. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 в задоволенні позову відмовлено.
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що оскільки транспортні засоби мають можливість вільного переміщення у просторі, то відкриття виконавчого провадження має здійснюватися саме за місцем їх реєстрації. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що судом першої інстанції порушено норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що транспортні засоби, про вилучення яких зазначено у виконавчому листі не є майном боржника, не належать йому на праві власності, що підтверджується технічними паспортами, долученими стягувачем до заяви про відкриття виконавчого провадження. Разом з тим місцезнаходженням боржника є його юридична адреса, що заходиться в Запорізькій області; при цьому боржник не має зареєстрованого майна в м. Києві. Вказує, що всі об`єкти лізингу передавалися  в м. Запоріжжя та Запорізькій області, що також доводить протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження. Вважає, що 
До апеляційного суду відповідачем та третьою особою подано відзиви на апеляційну скаргу, доводи яких зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Просять відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги. 
В відзиві на апеляційну скаргу відповідач (приватний виконавець Кісельова В.В.) посилається на те, що змістом виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса) була передача рухомого майна. Законом України «Про виконавче провадження» передбачена винагорода виконавцю у розмірі 10% стягнутої суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Вважає, що в даних правовідносинах приватний виконавець мав обрахувати винагороду від вартості (залишкової) рухомого майна, яке було фактично повернуто стягувачеві, що і становило зміст виконавчих дій. Згідно договору фінансового лізингу від 26.12.2017 року залишкова вартість автомобіля НОМЕР_1 становить 97  415,50грн., залишкова вартість автомобілю НОМЕР_2 становить 1  932  967, 91грн. Вказує, що 10% від зазначених сум становить 317  578,02грн., що є основною винагородою приватного виконавця. Зазначає, що оскільки транспортні засоби мають можливість вільно переміщуватися по території, то відкриття виконавчого провадження має здійснюватися саме за місцем їх реєстрації. 
В відзиві на апеляційну скаргу третьої особи зазначено, що виконання виконавчого напису про вилучення майна є рішенням майнового характеру, а тому основна винагорода  приватного виконавця повинна обчислюватися у відсотках від вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Просить відновити в задоволенні апеляційної скарги. 
Позивачем подано письмові пояснення, згідно яких просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги. При цьому подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні за участю сторін.
Відповідачем до суду апеляційної інстанції подано письмові пояснення щодо неможливості врахування як доказу довідки Мінюсту про результати проведення позапланової перевірки діяльності приватного виконавця, оскільки такий документ не містить інформації щодо предмета доказування, а є фіксацією відповідних дій результатів.
Щодо поданого позивачем клопотання про розгляд справи в судовому засіданні за участю сторін, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
За правилами частини 6 статті 262 КАС України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, а також якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Відповідно до пункту 3 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Проаналізувавши матеріали апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, враховуючи те, що скаржником в апеляційній скарзі не зазначено про необхідність витребування додаткових доказів чи вчинення інших процесуальних дій, які потребують з`ясування думки учасників процесу, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність необхідності проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що 02.06.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. вчинено виконавчий напис №2502  про вилучення у лізенгоодержувача (боржника) - ФГ «Грейн Агро» та передачу лізингодавцю (стягувачу) – ТОВ «Альфа-Лізинг Україна» об`єктів фінансового лізингу, а саме:
1)          Автомобіля загального легкового – універсалу-В Renault Duster, 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , колір – сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
2)          Трекера автомобільного GPS Teltonika FMB 920;
3)          Автомобіля загального легкового – загального універсалу-В марки BMW, модель Х5, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;
4)          сівалки точного висіву Horsch Pronto 8NT, 2018 року випуску, заводський номер 23841272, що були передані у користування Лізингоодержувачу (Боржнику) на підставі договору фінансового лізингу №108-ЗП-МСБ-Ф-074 від 26.12.2017 та підлягають поверненню Лізингодавцю (Стягувачу).
Також, у виконавчому написі нотаріуса визначено, що загальна залишкова вартість об`єктів фінансового лізингу становить 3    175    780,29 грн. (а.с.49).
18.06.2020 від ТОВ «Альфа-Лізинг Україна» до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кісельової В.В. надійшла заява про примусове виконання рішення (виконавчого напису).
18.06.2020 приватним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №62377208 з примусового виконання виконавчого напису №2502 виданого 02.06.2020 (а.с. 60).
У пункті 2 постанови про відкриття виконавчого провадження зазначено, що основна винагорода приватного виконавця складає 317 578,02 грн.
Також, 18.06.2020 приватним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди, якою стягнуто з боржника – ФГ «Грейн Агро» основну винагороду у сумі 317 578,02 грн. (а.с. 63-64).
Крім того, 18.06.2020 приватним виконавцем прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника – ФГ «Грейн Агро» розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 1200грн.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» №1404, Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VII від 02.06.2016.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Предметом спору є правомірність/протиправність постанов приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження в межах виконавчого округу міста Києва, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця.
Правовідносини між позивачем та відповідачем виникли у зв`язку з наявністю виконавчого напису №2502 про вилучення у лізенгоодержувача (боржника) - ФГ «Грейн Агро» та передачу лізингодавцю (стягувачу) – ТОВ «Альфа-Лізинг Україна» об`єктів фінансового лізингу (транспортних засобів).
При цьому, позивач, оскаржуючи постанови приватного виконавця, посилається на неправомірність відкриття виконавчого провадження в межах виконавчого округу міста Києва.
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 1 Закону України  «Про виконавче провадження» (№1404-VIII),   виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього    Закону    підлягають примусовому виконанню.
При цьому, пунктом 3 ч.1 статті 3 Закону України  «Про виконавче провадження», визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих написів нотаріусів.
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (ч.3 ст.26 ЗУ №1404-VIII).
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч.1 ст.5 ЗУ №1404-VIIІ).
В силу ч.ч.1, 2 ст.22 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VII від 02.06.2016, про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. У повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність.
При цьому, пунктом 4 ч.2 ст.23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (№1403) визначено, що у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відомості з Єдиного реєстру приватних виконавців України свідчать про те, що виконавчим округом приватного виконавця Кісельової В.В. визначено місто Київ.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ (ч.2 ст.25 ЗУ №1403).
Згідно ч.2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIIІ, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. 
Таким чином вказана норма передбачає прийняття приватним виконавцем виконавчих документів до виконання, крім іншого, за місцезнаходженням майна боржника.
Слід зазначити, що виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Отже, чинним законодавством України визначено два альтернативних місця відкриття виконавчого провадження, а саме або за місцезнаходженням боржника або за місцезнаходженням майна боржника.
При цьому, вибір місця відкриття виконавчого провадження належить стягувачу, за умови, що такий вибір не суперечить наведеним положенням Закону України «Про виконавче провадження».
Матеріалами справи підтверджується, що позивач має зареєстроване місцезнаходження за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с.Високе, вул.40 років Перемоги, 74.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що об`єкти рухомого майна, що підлягали передачі стягувачу за виконавчим документом зареєстровані на території міста Києва (а.с. 55-57).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач зазначив, що: «транспортні засоби (об`єкти лізингу) зареєстровані в місті Києві, що підтверджується вказаними вище свідоцтвами про реєстрацію, копії яких додаються. Станом на день подання цієї заяви фактичне місцезнаходження об`єктів лізингу невідоме, після з`ясування (виявлення) фактичного місцезнаходження об`єктів лізингу зобов`язуємося повідомити Вам цю інформацію».
Таким чином, на дату відкриття виконавчого провадження приватному виконавцю було надано інформацію та її документальне підтвердження того, що майно боржника має зареєстроване місце знаходження на території міста Києва, у зв`язку з чим відповідач мав право на прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження. 
Щодо посилання позивача на те, що фактично об`єкти лізингу, що підлягали поверненню знаходились фактично на території ФГ «Грейн Агро» у Запорізькій області, то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що оскільки приватному виконавцю про зазначену інформацію на дату відкриття виконавчого провадження не було відомо, то відсутні підстави для висновку, що дії відповідача про відкриття виконавчого провадження за місцем реєстрації транспортних засобів були неправомірні.
Так, оскільки транспортні засоби мають можливість вільного переміщення по території, то відкриття виконавчого провадження має здійснюватися саме за місцем їх реєстрації. 
В свою чергу, виявлення транспортних засобів на території іншого міста/області не є перешкодою для проведення виконавчих дій в силу положень абзацу 2 частини 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приватним виконавцем правомірно прийнято до виконання виконавчий документ та правомірно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 317 578,02 грн., слід зазначити наступне.
Відповідно до виконавчого документу (виконавчого напису) визначено залишкову вартість об`єктів фінансового лізингу, що підлягали поверненню за виконавчим документом в розмірі 3  175  780,29 грн.
При цьому, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода (ч.1 ст.31 ЗУ №1403).
Водночас, основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді (ч 3 ст.31 ЗУ №1403):
1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;
2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Частиною 4 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (№1403), основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до ч.5 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (№1403), якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Також, частиною 7 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (№1403) передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Водночас, частиною 1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною 1, 5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404) встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно ч. 1 та 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (№1404-VIII), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина 2 статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом №2475-VIII від 03.07.2018, який набув чинності 28.08.2018 року).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення основної винагороди із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню.
Матеріалами справи підтверджується, що 18.06.2020року до приватного виконавця Кісельовї В.В. стягувачем: Товариством «Альфа-Лізинг Україна» подана заява про примусове виконання рішення (виконавчого напису). в заяві зазначено боржником Фермерське господарство «Грейн Агро» (а.с. 47-48).
При цьому, Виконавчий  напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. 02.06.2020 року (зареєстровано в реєстрі №2502). Також, у виконавчому написі нотаріуса визначено, що загальна залишкова вартість об`єктів фінансового лізингу становить 3  175  780,29 грн. (а.с.49).
Вказана загальна залишкова вартість об`єктів фінансового лізингу в розмірі 3  175  780,29 грн. надала можливість приватному виконавцю вирахувати суму основної винагороди у розмірі 10%, що становить 317 578, 02грн. 
Крім цього, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. 
Сума основної винагороди у розмірі 10% визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.08.2020 по справі №200/13920/19-а. 
Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для не застосування зазначеної норми. 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приватним виконавцем правомірно стягнуто з позивача основну винагороду в розмірі 10% від залишкової вартості майна, що повинна була бути передана відповідно до вимог виконавчого документа.
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відхилення посилання позивача на те, що відповідачем виконувався виконавчий документ немайнового характеру, оскільки документом не майнового характеру може вважатися лише той виконавчий документ, за яким передбачено вчинення дій, які не підлягають грошовій оцінці, проте, вданому випадку виконавчим документом передбачено передачу майна, а також конкретно визначено залишкову вартість такого майна, отже в даному випадку відповідачем виконувався виконавчий документ майнового характеру.
Зазначене дає підстави для висновку, що відповідачем правомірно визначено основну винагороду виходячи із розміру 10% залишкової вартості майна, що підлягала передачі стягувачу за виконавчим документом.
Також, колегія суддів апеляційної інстанції критично оцінює посилання позивача на те, що відповідачем не вжито жодних дій на виконання вимог виконавчого документа, а тому відповідач не має права на стягнення основної винагороди. Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що на даний час виконавче провадження №62377208 завершено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення, отже виконавець може реалізувати своє право на одержання винагороди.
Крім того, прийняття постанови про стягнення виконавчого збору (основної винагороди) пов`язано саме з початком примусового виконання рішення, а не з кількістю проведених виконавцем виконавчих дій.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приватний виконавець під час прийняття спірних постанов діяв обґрунтовано, у межах наданих повноважень та з метою вжиття у межах компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати вимоги виконавчого документу.           Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
З огляду на результати розгляду справи, характер спірних відносин судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.    241-245,    250,    315,    316,    321,    322        КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Грейн Агро» – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 21.12.2020.
   
Головуючий   суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова