Постанова
Іменем України
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 206/5568/17

провадження № 61-15570св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна, Самарський відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року у складі судді Румянцева О. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2019 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,
 
ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», зараз акціонерного товариства «Укрсоцбанк», (далі - АТ «Укрсоцбанк»), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О. В., Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
 
Позовна заява мотивована тим, що в серпні 2017 року позивачу стало відомо, що відносно неї відкрито виконавче провадження про стягнення коштів на користь АТ «Укрсоцбанк», який звернувся до Самарського ВДВС із заявою про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса Панченко О. В. про звернення стягнення на приватний будинок, розташований в 
АДРЕСА_1 . 
 
Про існування даного виконавчого напису нотаріуса від 14 листопада 2008 року позивачу відомо не було, в процесі ознайомлення зі справою виявилося, що 
10 жовтня 2017 року Самарський ВДВС, виставив будинок на торги із датою 
продажу - 09 листопада 2017 року. Позивач постійно проживає на території Російської Федерації, однак з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що будинок, який є предметом іпотеки був переданий їй на прізвище « ОСОБА_1 » на відповідальне зберігання. Зазначене майно належало ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування домоволодіння від 04 липня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л. І. від 04 липня 2006 року, за реєстровим № 1005, та зареєстроване в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 13888714. Витяг про реєстрацію права власності 
№ 11299854 від 21 липня 2006 року, яка є майновим поручителем ОСОБА_4 в забезпеченні її зобов`язань перед АК «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 095/64-ДК від 17 серпня 2006 року та в забезпеченні своїх зобов`язань перед АК «Укрсоцбанк». Вказане нерухоме майно було заставлене ОСОБА_1 АК «Укрсоцбанк», за іпотечним договором № 095/65-ІР, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А. В. 17 серпня 2006 року, за реєстровим номером № 3416. 
 
Вважаючи, що вказаний виконавчий напис вчинений з численними порушеннями вимог чинного законодавства, позивачка просила поновити строк позовної давності та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис ВМА № 659441, від 14 листопада 2008 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О. В., витрати на правову допомогу покласти на відповідача.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 
2018 року позовні вимоги задоволено.
 
Визнано виконавчий напис вчинений 14 листопада 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Панченко О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 7777 таким, що не підлягає виконанню.
 
Стягнуто з АТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_5 судові витрати по справі в сумі 960,00 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних доказів отримання позивачем вимоги про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення.
 
Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 
2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
14 серпня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» через засоби поштового зв?язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2019 року та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з цим позовом. Рішення суду ґрунтується на припущеннях
 
Доводи інших учасників справи
 
18 жовтня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Самарського районного суду міста Дніпропетровська.
 
03 жовтня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ «Укрсоцбанк» на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 
2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи
 
Домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування домоволодіння від 04 липня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л. І. від 04 липня 2006 року, за реєстровим № 1005, та зареєстроване в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 13888714. 
 
Позивач ОСОБА_1 є майновим поручителем ОСОБА_4 в забезпеченні її зобов`язань перед АК «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 095/64-ДК 
від 17 серпня 2006 року та в забезпеченні своїх зобов`язань перед 
АК «Укрсоцбанк». Вказане нерухоме майно було заставлене ОСОБА_1 
АК «Укрсоцбанк», за іпотечним договором № 095/65-ІР, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А. В. 
17 серпня 2006 року, за реєстровим номером № 3416.
 
14 листопада 2008 року приватним нотаріусом дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О. В. було вчинено виконавчий напис ВМА 
№ 659441, зареєстрований в реєстрі за № 777, за яким запропоновано АКБ «Укрсоцбанк» звернути стягнення на нерухоме майно (домоволодіння), а саме: домоволодіння, яке складається з: літ. «А-1» - житловий будинок (шлакоблочний, обкл. цеглою) загальною площею 83,6 (вісімдесят три цілих шість десятих) кв.м., житловою площею 51,0 (п`ятдесят один) кв.м.; літ. «В-2» - житловий будинок (цегловий); літ. «Г» - убиральня (цеглова); літ. «Д», «Ж» - навіси; 1-ІІ,1-ІІІ - споруди, що знаходяться на земельній ділянці площею 600 (шістсот) кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
25 липня 2017 року за заявою про примусове виконання виконавчого напису 
№ 7777 виданого 14 листопада 2008 року, Самарським ВДВС міста Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
 
17 серпня 2017 року було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме, домоволодіння по АДРЕСА_2 .
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем не надано належних доказів отримання позивачем вимоги про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
 
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
 
Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
 
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
 
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
 
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
 
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
 
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
 
Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
 
За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.
 
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
 
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
 
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
 
Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
 
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
 
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
 
Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
 
Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
 
Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 
від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).
 
В матеріалах справи міститься повідомлення про порушення основного зобов`язання та про звернення стягнення на предмет іпотеки № 02.2/1971 
від 02 червня 2008 року, яке було направлено ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_2 (а. с. 61).
 
Згідно поштового повідомлення № 17377740 від 03 червня 2008 року, яке направлене ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , таке вручене 10 червня 2008 року, вказане поштове повідомлення отримано іншою особою, а саме « ОСОБА_7 » (а. с. 60).
 
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з цими позовними вимогами, ОСОБА_1 у позовній заяві свою адресу зазначила: АДРЕСА_2 (а. с. 1).
 
При цьому ОСОБА_1 вказувала, що постійно проживає на території Російської Федерації і про існування виконавчого напису від 14 листопада 2008 року 
№ 7777 вона дізналася лише після отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 25 липня 2017 року.
 
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження була направлена ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 26).
 
Повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини.
 
За наведених вище підстав, колегія суддів не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанцій про те, що отримання повідомлення про порушення основного зобов`язання та про звернення стягнення на предмет іпотеки за адресою, яка вказана іпотекодавцем у договорі іпотеки та позовній заяві іншою особою, а саме «Дудчик» свідчить про невиконання іпотедодержателем свого обов?язку щодо повідомлення іпотекодавця про можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника, - є неналежним повідомленням ОСОБА_1 .
 
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, АТ «Укрсоцбанк» просило застосувати строки позовної давності (а. с. 93-94).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі 
№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, встановивши факт надсилання повідомлення про порушення основного зобов`язання та про звернення стягнення на предмет іпотеки 
ОСОБА_1 та факт отримання такого повідомлення іншою особою « ОСОБА_7 » не перевірив та не встановив вини за якої ОСОБА_1 не отримала вказане повідомлення, оскільки повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, направлене на вказану ним у договорі іпотеки адресу, але не одержав його з власної вини.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Рішення апеляційного суду не містить вичерпних висновків, що б відповідали встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Відсутність процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи, перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.
 
За таких обставин оскаржувана постанова Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2019 року не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та винесена з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2019 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

 

Головуючий	М. Є. Червинська          	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков          	
 	А. Ю. Зайцев          	
 	Є. В. Коротенко          	
 	В. М. Коротун