ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 88-ц/803/34/20 Справа № 199/8663/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції -  Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року по справі за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - приватне підприємство “Цесія”, комунальне житлово-експлуатаційне підприємство “Лівобережжя” Дніпровської міської ради, про витребування майна, –
ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року заступник прокурора Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна. Вказував, що в ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою області встановлений факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м.Дніпра об`єктів нерухомого майна шляхом їх відчуження на користь приватних підприємств, у тому числі нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 65252912101) та стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2019 року у задоволенні позову заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2019 року скасовано. Позов заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - приватне підприємство “Цесія”, комунальне житлово-експлуатаційне підприємство “Лівобережжя” Дніпровської міської ради, про витребування майна задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення №41, що розташоване по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 65252912101). Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Дніпропетровської області (ЄДРПОУ 02909938) судові витрати у розмірі 4743 грн.03 коп.
Постанова Дніпровського апеляційного суду мотивована тим, що, приймаючи до уваги преюдиційність фактів, встановлених у справі №38/5005/6636/2012, колегія суддів прийшла до висновку про те, що спірне комунальне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпропетровська поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпропетровська міська рада, іншим шляхом (шляхом вчинення ліквідатором боржника у справі про банкрутство дій з перевищенням повноважень, про що є відповідна ухвала суду у справі про банкрутство), що свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у відповідача як добросовісного набувача в порядку частини першої статті 388 ЦК України та задоволення позову. Також вказано, що позивачем не пропущено строк позовної давності звернення до суду.
28.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року за нововиявленими обставинами. В обгрунтування своєї заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що під час розгляду справи апеляційним судом не були враховані наступні обставини, а саме: заступник прокурора Дніпропетровської області не є належним позивачем, оскільки спірне майно було комунальною власністю, а тому жодного державного інтересу не порушувалось; не вірне вирішення судом апеляційної інстанції початку перебігу позовної давності, враховуючи останню, актуальну правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
ОСОБА_1 також вказує, що вищезазначені обставини є істотними та не були відомі відповідачу на час розгляду справи, оскільки справа розглядалась Дніпровським апеляційним судом у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, колегія суддів вважає, що заяву слід задовольнити, постанову Дніпровського апеляційного суду — скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19 листопада 2003 року «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», Лівобережжя», до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акту приймання-передачі від 18 серпня 2003 року і п.1 рішення міської ради.
З урахуванням положень ст.128 ЦК Української PCP, ст.ст. 31,35 Закону України «Про власність» (чинних на час прийняття зазначених вище рішень) територіальна громада міста набула право власності на об`єкти нерухомого майна із часу затвердження актів приймання-передачі, а саме з 18 серпня 2003 року.
Відповідно до підпункту 2.1 рішення Дніпропетровської міської ради 11/13 від 19 листопада 2003 року комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів комунального підприємства відповідно до чинного законодавства.
Наказом комітету комунальної власності міської ради за №15-КВ від 17 лютого 2004 року затверджено нову редакцію статуту Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради, перереєстрованого виконкомом Дніпропетровської міської ради 15 лютого 2004 року, реєстраційна справа №04052092Ю0040072.
На підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №159-р від 18 серпня 2003 року та рішення Дніпропетровської міської ради від 26 лютого 2003 року №35/7, відділом Дніпропетровського міського правління юстиції 08 травня 2013 року проведена державна реєстрація права комунальної власності на нежитлове приміщення №41, розташованого по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна — 65252912101).
Рішенням Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02 березня 2011 року, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, КЖЕП «Лівобережжя» передані на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».
Вказане обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».
Разом з тим, 06 серпня 2012 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі №38/5005/6636/2012 про банкрутство комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради.
Однак, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02 березня 2011 року КЖЕП «Лівобережжя» у повному обсязі виконане не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.
Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року справі №38/5005/6636/2012 комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради (далі - КЖЕП «Лівобережжя») визнане банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.
На підставі вказаної постанови ліквідатором КЖЕП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О.М., яким, всупереч нормам чинного законодавства та рішенням Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , з метою продажу було включене до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізоване шляхом проведення товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу нежитлового приміщення №41 по проспекту Слобожанському (ім.Газети «Правда»), АДРЕСА_2 , загальною площею 137,6 кв.м, оформлених протоколом №68 від 27 грудня 2012 року, та переможцем яких визначено Приватне підприємство «Цесія».
На підставі протоколу №68 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , 05 серпня 2013 року між КЖЕП «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради та ПП «Цесія» укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 137,6 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за №5989, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі №38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута ряду об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнані недійсними договори купівлі-продажу укладені на їх підставі.
Зокрема, рішенням суду визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнані недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» з продажу вказаного нерухомого майна, оформлених протоколом №68 від 27 грудня 2012 року, та визнаний недійсним договір купівлі-продажу №5989 від 05 серпня 2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим Саричевою Н.В. та ПП «Цесія» з відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 137,6 кв.м.
З урахуванням положень ч.4 ст.8 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі №38/5005/6636/2012 є такою, що набрала законної сили.
Вказане нерухоме майно ПП «Цесія» було відчужене на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу №1586 від 09 вересня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С.
Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на час звернення прокурора до суду власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що початком перебігу позовної давності є 05 серпня 2013 року, коли був укладений між підпорядкованим Дніпропетровській міській раді КП «Лівобережжя» та ПП «Цесія» договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 137,6 кв.м. Таким чином, на день подачі прокуратурою позову 28 листопада 2016 року сплив строк позовної давності для пред`явлення позову про витребування майна, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що про факт протиправного вибуття спірного нерухомого майна як прокурору, так і позивачу стало відомо після постановлення ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року по справі № 38/5005/6636/2012. Тобто, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме з цього часу потрібно відраховувати початок перебігу строку позовної давності. З позовом до суду прокурор звернувся у листопаді 2016 року, тобто в межах строків позовної давності.
Відповідно до ч.1 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частини четверта та п`ята статті 423 ЦПК України).
Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.
Згідно п.1 ч.2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи.
Крім того, судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як було встановлено судами, на підставі протоколу №68 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , 05 серпня 2013 року між КЖЕП «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради та ПП «Цесія» укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 137,6 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за №5989, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме з цієї дати слід відраховувати початок перебігу позовної давності. 
Крім того, слушним є висновок суду першої інстанції про те, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2013 року було встановлено припинення із 14 серпня 2012 року повноважень Дніпровської міської ради як представника спірного майна, тобто саме з цієї дати міська рада знала про наявність свого порушеного права.
Оскільки з позовом до суду прокурор звернувся у листопаді 2016 року, тому строк позовної давності є пропущеним.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що про факт протиправного вибуття спірного нерухомого майна як прокурору, так і позивачу стало відомо після постановлення ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року по справі № 38/5005/6636/2012, враховуючи наступне.
В своїй постанові від 26 листопада 2019 року по справі № 914/3224/16 (провадження 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала: “7.19. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що оскільки право власності територіальної громади м. Львова на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Львівська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. 7.20. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням...7.22. Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що перебіг позовної давності починається від дня, коли позивачу стало відомо про рішення суду щодо спірної ділянки в іншій справі.”
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
Оскільки остаточна правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо визначення початку перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються ст. 388 ЦК України, була встановлена 26 листопада 2019 року, тобто після ухвалення постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року, а також, враховуючи те, що така правова позиція призводить до іншого результату судового розгляду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, тобто рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, проте апеляційному суду про ці обставини відомо нічого не було, що призвело до помилкового ухвалення судового рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 429 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

        Заяву  ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року по справі за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - приватне підприємство “Цесія”, комунальне житлово-експлуатаційне підприємство “Лівобережжя” Дніпровської міської ради, про витребування майна — задовольнити частково.
       Постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року — скасувати.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 11 липня 2019 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича 

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова