ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 р.	Справа № 520/565/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 11.06.2020 по справі № 520/565/20
за позовом    ОСОБА_1      
до    Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області   третя особа            Башилівська сільська рада Близнюківського району Харківської області   
про визнання протиправним та скасування розпорядження,
ВСТАНОВИВ:
          У січні 2020 року ОСОБА_2 ( далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області ( далі – Близнюківська РДА Харківської обл., відповідач) в якому просив визнати протиправним та скасувати Розпорядження Близнюківської РДА Харківської обл. "Про надання дозволу Башилівській сільській раді на розроблення проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) на землях реформованого КСП "Радянська України" від 05.07.2018 №431.
          Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 закрито провадження по справі № 520/565/20.
          Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування фактичних обставин справи просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.  
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір у даній справі, пов`язаний з виникненням його права на земельну ділянку за рахунок земельного паю та одночасно з припиненням його права оренди земельної ділянки як засновника та голови фермерського господарства «Аграрник 2014», а тому є приватноправовим, оскільки метою даного позову є захист його інтересів як пайщика – фізичної особи, яка була позбавлена можливості брати участь у засіданні загальних зборів пайовиків колишнього КСП «Україна» та голосувати при прийнятті рішення щодо розпаювання/не розпаювання колективних земель, а відтак спір має публічно-правовий характер. Вказав, що суд першої інстанції також помилково зазначив про те, що оскарження розпорядження Близнюківської РДА Харківської обл. "Про надання дозволу Башилівській сільській раді на розроблення проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) на землях реформованого КСП "Радянська України" від 05.07.2018 № 431 є способом захисту його цивільних прав та інтересів, так як вказане розпорядження не тягне за собою юридичних наслідків для нього, а є лише етапом у процесу передачі земельної ділянки у користування (власність), реалізація якого може бути здійснена лише після затвердження розробленої документації із землеустрою, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.02020 у справі № 806/352/16.
           10.07.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження по справі № 520/565/20.
           16.09.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
          Сторони в судове засідання не з`явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
          Відповідно до положень ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута без участі сторін.
          Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
          Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Закриваючи провадження по справі № 520/565/20 суд першої інстанції виходив з того, що спір, який виник між сторонами має приватно-правовий характер та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
          Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.  
          Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
          Згідно із ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          На підставі п.7 ч.1 ст. 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
          Пунктом 1 ч.1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
          За наслідком системного аналізу вказаних правових положень колегія суддів зазначає, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
          Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
          Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
          Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
          Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
          Разом з цим обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.
          Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Близнюківської РДА Харківської обл. про визнання протиправним та скасування розпорядження Близнюківської РДА Харківської обл. "Про надання дозволу Башилівській сільській раді на розроблення проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) на землях реформованого КСП "Радянська України" від 05.07.2018 №  431.
          Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Згідно з ч.1, 3 ст.49-1 Закону України від 22.05.2003 № 858-IV (далі – Закон № 858) (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляються з метою формування земельних ділянок сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв).
          Проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляються на підставі рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).
          Відповідно до статті 13 Закону № 858 (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері землеустрою належать:
          а) забезпечення реалізації державної політики у галузі використання та охорони земель;
          б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм щодо використання та охорони земель;
          в) координація діяльності державних органів земельних ресурсів;
          г) координація здійснення землеустрою і державного контролю за використанням та охороною земель;
          ґ) інформування населення про заходи, передбачені землеустроєм;
          д) вирішення інших питань у сфері землеустрою відповідно до закону.
          Статтею 22 вказаного Закону передаючено, що землеустрій здійснюється на підставі:
          а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою;
          б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою;
          в) судових рішень.
          Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії.
          Колегія суддів зазначає, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.
          При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.           Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.05.2018 у справі №826/5737/16),  у постанові від 19.06.2018 у справі № 922/864/17, які з урахуванням вимог ч.5 ст.242 КАС України, суд застосовує про розгляді даної справи. 
          Колегія суддів зауважує, що адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів, а якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
          Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.11.2019 у справі №823/1984/16, які суд, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, враховує при вирішенні спірних правовідносин. 
          Враховуючи вказані вище правові висновки, а також беручи до уваги те, що оскаржуваним розпорядженням надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, який за своє правовою природою не створює, змінює, чи припиняє майнових прав особи на землю, а є лише проміжним актом суб`єкта владних повноважень у процедурі безоплатного набуття  земельної ділянки у власність (користування), колегія суддів визнає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку виник спір про право ОСОБА_1 на земельну ділянку за рахунок земельного паю, оскільки питання щодо речового права позивача ще не вирішувалось.
          Висновки суду першої інстанції про те, що позивач звернувся за захистом свого речового права на землю як голова та засновки ФГ «Аграрник 2014», а тому в даному випадку виник спір про право, що одночасно пов`язаний з припиненням його права оренди земельної ділянки, колегія суддів також визнає помилковим та погоджується з доводами апелянта про те, що метою даного позову є захист його інтересів як пайщика – фізичної особи. 
          Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає. 
          Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
          Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
          Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
          З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.
          Відповідно до ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.           Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
          За приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
          Згідно з приписами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року по справі № 520/565/20 скасувати.
Справу № 520/565/20 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 
Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  12.10.2020