ПОСТАНОВА
Іменем України
16 листопада 2020 року 
Київ
справа №826/10694/17
адміністративне провадження №К/9901/594/20
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: суддя-доповідач - Гусак М. Б., судді - Гімон М. М., Усенко Є. А., розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року (суддя - Григорович П.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року (судді - Ганечко О.М., Федотов І.В., Коротких А.Ю.) у справі № 826/10694/17 за позовом акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Головного управління ДФС у Харківській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Харківській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
УСТАНОВИЛА:
У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» (перейменовано на акціонерне товариство «Укргазвидобування», далі - Товариство) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Головного управління ДФС у Харківській області (далі - ДФС), в якій просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20 червня 2017 року № 0002981203 про нарахування штрафу за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з рентної плати за користування надрами для видобування природного газу.
Позов мотивовано тим, що Товариство завчасно (до настання строку сплати вказаного грошового зобов`язання) звернулося до податкового органу із заявою про розстрочення сплати таких грошових зобов`язань за грудень 2016 року, проте до настання граничного строку такої сплати відповідачем відповідне рішення прийняте не було. На думку позивача, вказане свідчить, що порушення строку сплати грошового зобов`язання стало наслідком протиправної бездіяльності податкового органу, отже, спірне податкове повідомлення - рішення є протиправним.       
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року, позов задоволено повністю.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2018 року у справі № 826/5155/17, яке набрало законної сили, встановлено протиправність ненадання позивачу розстрочення сплати грошового зобов`язання у сумі 446 680 169,46 грн з 30 січня 2018 року. З огляду на викладене застосування до позивача штрафу за несвоєчасну сплату вказаної суми узгодженого грошового зобов`язання є протиправним.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ДФС звернулась із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу (з урахуванням поданого 24 липня 2020 року клопотання), ДФС, посилаючись на практику Верховного Суду вирішення спорів в аналогічних справах, зокрема, правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 25 лютого 2020 року у справі № 826/10124/17, вказала на неправильне застосування судами статей 100, 126, 257, 258 ПК України та Порядку розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) платників податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10 жовтня 2013 року № 574, а саме: умовами незастосування штрафу, передбаченого статтею 126 ПК України є виключно прийняття рішення та укладання відповідного договору про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) на період до закінчення строку дії договору про розстрочення (відстрочення) грошового зобов`язання (податкового боргу) і це може стосуватись лише розстрочених (відстрочених) грошових зобов`язань (податкового боргу), сплата яких відбувається згідно з договором. Звернення з заявою про розстрочення чи відстрочення сплати узгодженого грошового зобов`язання до прийняття рішення та укладення договору про розстрочення (відстрочення) сплати узгодженої суми грошового зобов`язання (податкового боргу), а так само несвоєчасний розгляд такої контролюючим органом, не звільняє платника податків від відповідальності у вигляді штрафних санкцій, передбачених пунктом 126.1 статті 126 ПК України.
Відповідач вказав на необґрунтоване посилання судами попередніх інстанцій на встановлену у справі № 826/5155/17 протиправність ненадання позивачу розстрочення сплати узгодженого грошового зобов`язання з 30 січня 2017 року, що, на думку судів, мало преюдиційне значення у даній справі. 
Так, рішенням суду першої інстанції у справі № 826/5155/17, залишеним без змін апеляційним судом, було визнано протиправною відмову Державної фіскальної служби України у прийнятті рішень про надання розстрочення за заявами ПАТ «Укргазвидобування» та зобов`язано Державну фіскальну службу України повторно розглянути заяви позивача про надання розстрочення грошових зобов`язань та прийняти відповідне рішення. Крім цього, у вказаному рішенні суд вказав, що подання заяви про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) не припиняє сплату платником податку грошового зобов`язання (податкового боргу) до дня прийняття рішення про розстрочення (відстрочення), внаслідок чого, навіть у випадку сплати заявником податкових зобов`язань, зокрема, з порушенням строків такої сплати, відповідні штрафні санкцій застосовані не будуть, за умови прийняття рішення про розстрочення сплати грошових зобов`язань в порядку та у строки, визначені вказаними вище нормами.
Таким чином, на думку відповідача, з огляду на неприйняття податковим органом рішення про розстрочення сплати узгоджених грошових зобов`язань судові рішення у справі № 826/5155/17 не звільняють Товариство від відповідальності за порушення строків його сплати.  
Відповідач також зазначив, що суди не надали належної оцінки обставинам звернення позивача до податкового органу з заявою про розстрочення грошового зобов`язання, зокрема, тому, що з дати звернення позивача із відповідною заявою (23 січня 2017 року) до настання граничного строку сплати податкових зобов`язань (30 січня 2017 року) не сплинув 30 - денний строк розгляду податковим органом такої заяви, встановлений пунктом 3.2 вказаного Порядку розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) платників податків, що зумовило неприйняття податковим органом відповідного рішення за результатом розгляду заяви станом на 30 січня 2017 року.
Відповідач повідомив, що на виконання приписів судових рішень у справі № 826/5155/17 Державною фіскальною службою України було повторно розглянуто заяву позивача про розстрочення сплати вказаного грошового зобов`язання та відмовлено у її задоволенні з огляду на відсутність законних підстав для її задоволення, враховуючи самостійну сплату позивачем зазначеного податкового зобов`язання 31 січня 2017 року.
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження.
Касаційна скарга розглядається відповідно до пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, тобто до 8 лютого 2020 року.  
Позивач подав відзив на касаційну скаргу, зміст якого (з урахуванням додаткових письмових пояснень) аналогічний висновкам судів попередніх інстанцій. Наполягаючи на відсутності вини у невчасній сплаті податкового зобов`язання з причини неправомірної бездіяльності податкового органу щодо розгляду питання про розстрочення сплати такого зобов`язання, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.         
Також позивач зазначив про те, що, на його думку, обставини у справі, що  розглядається, та у справі № 826/10124/17, на правовий висновок Верховного Суду в якій послався відповідач, не є аналогічними, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог платника податків у справі № 826/10124/17 щодо визнання бездіяльності податкового органу протиправною, на відміну від обставин у справі, що розглядається.       
Переглянувши оскаржувані рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 20 червня 2017 року відповідачем на підставі акта камеральної перевірки від 26 травня 2017 року № 4065/20-40-12-04-17/30019775 прийнято податкове повідомлення-рішення № 0002981203, яким позивача за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з рентної плати за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 446 680 169,46 грн зобов`язано сплатити штраф 10% від вказаної суми, що становить 44 668 016,95 грн.
Так, камеральною перевіркою було встановлено, що 30 січня 2017 року сплив строк сплати задекларованих позивачем грошових зобов`язань з рентної плати за користування надрами для видобування природного газу за грудень 2016 року у сумі 446 680 169,46 грн. 
23 січня 2017 року листом від 19 січня 2017 року Товариство звернулося до Балаклійського відділення Ізюмської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області із заявою про розстрочення вказаного грошового зобов`язання на 11 місяців (рівними частинами).
Податковим органом рішення про розстрочення вказаного грошового зобов`язання прийнято не було. 
Зазначені грошові зобов`язання були сплачені позивачем 31 січня 2017 року, тобто з 1 днем затримки.
Не погодившись зі спірним податковим повідомленням - рішенням, позивач звернувся до адміністративного суду із даним позовом.
При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується з доводами, викладеними в касаційній скарзі, та зазначає, що Верховним Судом (постанова від 25 лютого 2020 року у справі № 826/10124/17) вже висловлено правовий висновок щодо застосування норм права до аналогічних правовідносин, відповідно до якого звернення з заявою, відповідно до статті 100  ПК України та Порядку розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) платників податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10 жовтня 2013 року № 574, до прийняття рішення та укладення договору про розстрочення (відстрочення) сплати узгодженої суми грошового зобов`язання (податкового боргу), а так само несвоєчасний розгляд такої заяви контролюючим органом, не звільняє платника податків від відповідальності у вигляді штрафних санкцій, передбачених пунктом 126.1  статті 126 ПК України.
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду доходить висновку, що вказане застосування правових норм не залежить від підстав неприйняття податковим органом позитивного для платника податків рішення за результатами розгляду заяви про розстрочення (відстрочення) грошового зобов`язання.  
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не вважає за можливе відступати від зазначеної судової практики та доходить висновку, що судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень було повно встановлено обставини справи, проте, неправильно застосовано норми матеріального права, в результаті чого було скасовано законний індивідуальний акт.
Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно із статтею 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. При цьому, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи наведене вище, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області задовольнити.
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року скасувати.
3. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20 червня 2017 року № 0002981203 відмовити. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                М. Б. Гусак
Судді                                                                                                    М. М. Гімон
                                                                                                                         Є. А. Усенко