ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 р. 	Справа № 520/9740/2020	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Бершова Г.Є.
суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. 
за участю секретаря судового засідання  Патової Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 (суддя Сагайдак В.В.,  м. Харків) по справі № 520/9740/2020
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни      третя особа           Акціонерне товариство "БАНК ФОРВАРД" 
          про визнання дій протиправними,скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду  з адміністративним позовом, в якому просить: визнати дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни щодо арешту коштів боржника ОСОБА_1 , згідно з постановою ВП №62376665 від 18.06.2020, які зберігаються на рахунку, який відкритий в АТ "Райффайзен Банк Аваль" МФО 300335 - незаконними; скасувати постанову від 18.06.2020 у виконавчому провадженні №62376665 приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 року позовні вимоги було задоволено.
Визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни щодо арешту коштів боржника ОСОБА_1 , згідно з постановою ВП №62376665 від 18.06.2020, які зберігаються на рахунку, який відкритий в АТ "Райффайзен Банк Аваль" МФО 300335.
Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павєлків  Тетяни Леонідівни від 18.06.2020 про арешт коштів боржника, винесену в рамках виконавчого провадження №62376665.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2  ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою  в судове  засідання  всіх учасників  справи,  фіксування  судового засідання  за допомогою  технічного  запису не здійснювалося.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. перебуває виконавче провадження №62376665 з примусового виконання виконавчого напису №1803 приватного нотаріуса КМНО Кравець О.О. про стягнення з боржника, ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства  «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 20282,18 грн.
18.06.2020 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №62376665, постановами приватного виконавця від 18.06.2020 визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та накладено стягнення з боржника основної винагороди.
18.06.2020 постановою приватного виконавця накладено арешт на грошові кошти, що належать боржнику, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , та містяться на відкритих рахунках в таких банківських установах: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», МФО 300528;  Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», МФО 300465; Публічне акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль», МФО 300335; Публічне акціонерне товариство» Укрсиббанк», МФО 351005; Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», МФО 300346; Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», МФО305299;  Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», МФО300614; Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», МФО 320478; Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», МФО 322001;  Акціонерне товариство «Пумб», МФО 334851, Акціонерне товариство «Банк Форвард», МФО 380418; АТ «Таскомбанк», МФО 339500; АТ «А-Банк», МФО 307770, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом.
Судом встановлено, що рахунок позивача НОМЕР_1 , відкритий в АТ "Райффайзен Банк Аваль", відкрито як зарплатний рахунок фізичної особи (а.с.12 т.1).
24.07.2020 року представник позивача звернувся до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з рахунку, відкритого для зарахування заробітної плати, за результатами розгляду якої отримав відмову.
Позивач, вважаючи, що приватним виконавцем протиправно прийнято рішення про арешт коштів, звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з протиправності та необґрунтованості оскаржуваної постанови.
Колегія суддів в цілому погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно зі  статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»  (у редакції чинній на час прийняття спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 5 ч. 1  ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»  відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2)  звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою, пункту 1 частини другої, частини четвертої  статті 18 вказаного Закону  виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
При цьому, згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема,  накладати арешт на кошти  та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах,  на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім  коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
При цьому, відповідно до частини сьомої статті 56 цього Закону  у порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти  арешт на грошові кошти, які перебувають  на рахунках (вкладах)  чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Отже, виконавець  зобов`язаний  вживати передбачених  Законом України «Про виконавче провадження»  заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи забезпечення та заходи щодо примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, у тому числі накладати арешт на кошти, які перебувають на рахунках.
При цьому, згідно з частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»  забороняється  звернення стягнення та  накладення арешту на кошти  на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках  із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 151 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 191 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті  261  Закону України "Про теплопостачання", статті  181  Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до  Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на  інших рахунках  боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які  заборонено законом.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.  Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів,  у разі  надходження постанови виконавця про  арешт  коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та  повернути  постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на  кошти, які знаходяться  на рахунку,  заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої  статті 34 цього Закону.
Тобто,  саме рахунки, визначені у частині другій статті 48 Закону є спеціальними  для цілей застосування обмежень при застосуванні положень, визначених у пункті 7 частини третьої статті 18, частини другої статті  48, частини третьої статті  52, статті  56 Закону України «Про виконавче провадження»  щодо накладення арешту на кошти на таких рахунках.
Аналіз вказаних положень в кореспонденції із приписами статті 1074 ЦК України,  статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дає підстави для висновку, що рахунки, на які зараховується заробітна плата, нормативно не визначені як рахунки із спеціальним режимом використання,  не є такими рахунками,  вказані рахунки  є звичайними поточними рахунками  та банківське законодавство  не містить визначення такого виду рахунків як «зарплатний», що у свою чергу дає підстави для висновку про відсутність обмежень для накладення арешту на кошти на таких рахунків, крім обмеження розміру арештованих коштів відповідно до обмежень щодо можливого розміру стягнення, про що буде зазначено судом далі.
Судова практика з питань накладення арешту на кошти на поточних рахунках,  не містить нормативного обґрунтування (посилання) при кваліфікації поточних рахунків, на які може зараховуватись і заробітна плата, як рахунків із спеціальним режимом використання.
Також, ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що  стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.
Колегія суддів зазначає, що заробітна плата відсутня у цьому переліку.
Таким чином, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби.
Також колегія суддів зазначає, що правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 916/73/19, від 10 жовтня 2019 року № 916/1572/19, від 17 січня 2020 № 340/1018/19 (на яку посилається у своєму рішенні суд першої інстанції), стосується рахунків юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а не фізичних осіб.
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що приписами частини 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.
Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Положеннями статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі  статтею 46 Конституції України  пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.
Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений для виплати заробітної плати, унеможливлює своєчасне отримання таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадянина на оплату праці.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач повідомляв приватного виконавця про те, що рахунок, відкритий в АТ «РайффайзенБанк Аваль», використовується для отримання заробітної плати за місцем роботи.
Слід зазначити у зв`язку з наведеним, що відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника та збитків чи шкоди, заподіяних злочином - п`ятдесят відсотків; за всіма іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, -  двадцять відсотків.
Отже, вказаною нормою права передбачено обмеження щодо відрахувань із заробітної плати під час вчинення виконавчих дій, натомість, приватний виконавець, наклавши арешт на грошові кошти боржника, які містяться на рахунку, призначеному для отримання заробітної плати, фактично взагалі позбавив можливості позивача розпоряджатися такими коштами.             
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова про арешт коштів є протиправною, а висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що відповідають нормам чинного законодавства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315  КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2020 по справі № 520/9740/2020  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Г.Є. Бершов 	
Судді	   	І.М. Ральченко    І.С. Чалий