ПОСТАНОВА 
Іменем України

29 вересня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/7937/18
провадження № 22-ц/4809/877/20 

          Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Дуковського О.Л. (суддя-доповідач) 
суддів Мурашка С.І., Письменного О.А. 
               з участю секретаря Демешко Л.В.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ;
відповідач    ОСОБА_2 . 
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року, у складі головуючого судді Павелко І.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - 

В С Т А Н О В И В:
       
       У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
       Посилався на те, що 13 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, у відповідності до умов якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 35 969,00 Євро. 
Вказував, що згідно договору позики повний розрахунок між сторонами мав відбутися не пізніше - 13.09.2017.
Зазначав, що він належним чином виконав взяті на себе зобов`язання, тобто передав грошові кошти у сумі 35969,00 Євро , про що свідчить власноруч написана розписка відповідачем, а відповідач у свою чергу не повернув суму позики у визначені договором строки. 
Із збільшенням позовних вимог просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь за договором позики заборгованість в розмірі 35 969,00 Євро, три відсотка річних в сумі 44 479,90 грн., пеню в розмірі 2 705 791,01 грн.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 35 969,00 Євро, три відсотка річних в сумі - 44 479,90 грн..
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
В задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі - 2 705 791,01 грн. відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на безгрошовість розписки, оскільки вона не отримувала від позивача позику у розмірі 35969,00 Євро, не укладала і не мала наміру укладати з позивачем договору позики.
Вважає, що судом не було досліджено справжню правову природу укладеного договору позики. 
Не погоджується з тим, що з неї було стягнуто 3 відсотки річних, оскільки стягнення відсотків не передбачено договором.
Також, вважає, що договір позики був припиненим на час звернення позивача із позовом до суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення скарги без задоволення.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.         
Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам, та не встановлено підстав для його скасування.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, у відповідності до умов якого відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 35 969,00 Євро. 
Відповідно до п.2.4 договору позики повний розрахунок між сторонами мав відбутися не пізніше 13.09.2017 (а .с.5-7).
Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
       Належним чином є встановленим та доведеним, що ОСОБА_1 відповідно до розписки належним чином виконав взяті на себе зобов`язання, передавши у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі - 35 969,00 Євро, про що свідчить написана нею власноручно розписка.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника, про отримання грошових коштів відповідачем у повному розмірі.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальникові. 
В свою чергу, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Колегія суддів також вважає, що є встановленим факт про те, що сторони перебувають у договірних правовідносинах, а договір позики є укладеним на підставі ст. 638 ЦК України.
Доведеним є те, що відповідач прострочила виконання своїх зобов`язань передбачених договором у визначені договором строки.
Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про безгрошовість договору позики та розписки , з підстав, що вони були укладеними поза її волею, оскільки ОСОБА_2 договір позики та розписку не оскаржувала, про що наголошувала і у судовому засіданні апеляційного суду.
Відповідач не надала до суду доказів, що не отримувала від позивача грошових коштів за договором позики. 
Тому, рішення про стягнення основної суми заборгованості та три відсотка річних з відповідача на користь позивача є обґрунтованим та таким, що відповідає нормам чинного законодавства, а рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача пені не оскаржується.
Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а скарга без задоволення.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
12.10.2020 – складено постанову.

Головуючий суддя                                                                        О.Л. Дуковський 

Судді                                                                                                С.І. Мурашко                                                                                                              
                                                                       О.А. Письменний