28.10.20
22-ц/812/1810/20
                    
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 484/1926/20 
Провадження № 22-ц/812/1810/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання – Цуркан І.І.,
за участі – позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 вересня 2020 року про закриття провадження у справі, постановлену під головуванням судді Медведєвої Н.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління №13" про встановлення факту відсутності перебування у трудових відносинах  та визнання трудового договору неукладеним, - 
В С Т А Н О В И Л А :

       В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Будівельно-монтажне управління №13» про встановлення факту відсутності перебування у трудових відносинах та визнання трудового договору неукладеним(припиненим з 02.12.2019р.).
Свої вимоги позивач мотивував тим, що в червні 2020 року йому стало відомо, що він нібито перебував у трудових відносинах із відповідачем з 02 грудня 2019 року по 03 лютого 2020 року. Проте, ним не подавалось до відповідача жодної власноруч написаної заяви про працевлаштування, документів необхідних для прийому на роботу - трудової книжки, копії паспорта, документу про освіту, тощо.
Крім того, відповідачем, як роботодавцем не було роз`яснено права та обов`язки, не було проінформовано про умови праці, а також про права на пільги та компенсації за роботу на шкідливих та небезпечних роботах, не ознайомлено, як працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; не визначалось, як працівнику робоче місце та не забезпечувалось необхідними для роботи засобами; не проінформовано з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.
Трудове законодавство встановлює єдині вимоги щодо порядку укладення трудового договору. Передбачено, зокрема, що при укладенні трудового договору роботодавець має право вимагати від особи, що наймається на роботу, трудову книжку і документ, який посвідчує особу. Міські жителі подають довідки з житлово-експлуатаційної організації, а мешканні сільських населених пунктів - довідки з сільрад. Особи, звільнені зі Збройних Сил України, подають при вступі на роботу військовий квиток.
Водночас законодавство передбачає подання додаткових документів у тих випадках, коли зайняття посади чи виконання певної роботи вимагає відповідної освіти або кваліфікації. Наприклад, диплома про освіту, посвідчення водія тощо.
Порядок укладення трудового договору умовно можна розподілити на кілька етапів: звернення особи до роботодавця з пропозицією про укладення трудового договору; розгляд заяви роботодавцем і прийняття ним рішення; видання наказу або розпорядження про зарахування працівника; оформлення трудової книжки.
На першому етапі працівник, попередньо переговоривши з роботодавцем, з`ясовує можливості свого працевлаштування. Після цього він подає заяву з проханням прийняти його на роботу, де зазначає, яку посаду чи вид роботи може виконувати, та термін початку роботи. До заяви додаються необхідні, передбачені законодавством документи про освіту, стан здоров`я тощо.
Останнім часом до уже традиційних вимог на цьому етапі додалися ще й прохання від претендента на посаду представити так зване резюме про себе., в якому він зазначає відомості про свою попередню трудову діяльність, а також власні побажання щодо використання його на посаді, на яку він претендує. У багатьох випадках роботодавець проводить усну співбесіду з претендентом на зайняття відповідної посади.
Проте, жодної із перелічених дій ним не вичинялось.
Йому стало відомо, що відповідачем 02.12.2019 року було видано наказ №42/2 про прийом на роботу. З даним наказом він не ознайомлювався, відповідно про його існування тривалий час не знав. У трудову книжку відповідачем відповідно записи про прийом на роботу не вносились.
Крім того, позивач зазначає, що не мав намірів, тобто не проявляв свого волевиявлення, влаштовуватись на роботу до відповідача, а отже видання наказу про прийом на роботу, незалежно від назви посади, строку, тощо, які там вказані, було здійснено поза межами його волі та намірів.
Протягом всього часу, нібито роботи у відповідача, він фактично працював та перебував на території Товариства з обмеженою відповідальністю ВКФ "ЕЛЬФ", керівником якого він являється та ТОВ «Ельф-Буд». Тобто на роботу до відповідача не ходив і більше того фізично не міг виконувати будь-які робочі функції, адже був зайнятою особою весь 8-годинний робочий час. Заробітну плату у відповідача не отримував. Трудової діяльності на підприємстві ТОВ «Будівельно-монтажне управління №13» він не здійснював та не підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку. 
Наведені обставини доводять факт відсутності його перебування в трудових відносинах з ТОВ «Будівельно-монтажне управління №13», в розумінні норм КЗПП України.
Відповідно до ст. 7 Кодексу законів про працю України підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.
Встановлення такого юридичного факту необхідно для упорядкування документів та обставин, пов`язаних з його трудовим стажем.
       На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив встановити факт відсутності перебування у трудових відносинах з ТОВ «Будівельно-монтажне управління №13» у період з 2 грудня 2019 року по 3 лютого 2020 року, а також визнати трудовий договір, оформлений у вигляді наказу ТОВ «Будівельно-монтажне управління №13» № 42/2 від 02.12.2019 року про прийом на роботу неукладеним (припиненим з 02.12.2019 року).
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 вересня 2020 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №13» про встановлення факту відсутності перебування у трудових відносинах та визнання трудового договору неукладеним. 
Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції в порушення ст. 256 ЦПК України відсутнє роз`яснення позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Також вважає, що позиція, яка міститься в оскаржуваній ухвалі, про те, що розгляд заявлених позовних вимог не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства - обмежує права позивача на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає право саме особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.
Посилання суду першої інстанції на позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17, у даній справі є не правильним, вона не може бути застосовано до обставин цієї справи № 484/1926/20, оскільки предмет спору у справі №333/6816/17 та у даній справі є абсолютно різний, різними є також обставини та застосовані норми права до обставин ніж у даній справі Тому вважає що суд помилково посилався на такий правовий прецедент та прийшов до помилкового висновку та виніс помилкове рішення у даній справі.
Так, предметом спору справи № 333/6816/17 було визнання інформації недостовірною та відкликання довідки. Джерелом інформації, про яку стверджував позивач у зазначеній справі, є довідка аудитора як спеціаліста, викладена у висновку спеціаліста, складеному в межах досудового розслідування. Тобто документ був результатом розслідування кримінального провадження.
Крім того, посилання Верховного Суду на висновки у справі № 757/4403/16-ц у якій фізична особа звернулась до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, поширеної представниками відповідачів; та висновки у справі № 638/2304/17, де фізична особа звернулася з позовом до іншої фізичної особи про визнання недійсним договору дарування коштів ґрунтуються на тому, що ці учасники не мають використовувати приватноправовий інструментарій для невиконання публічних обов`язків.
У даній справі, провадження у якій було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, предметом розгляду був спір, який виник у трудових правовідносинах - про встановлення факту відсутності перебування у трудових відносинах та визнання трудового договору неукладеним.
Докази у справі (наказ про прийом на роботу, заява про прийом на роботу, трудовий договір чи трудової угода, укладена між позивачем та відповідачем, відомості про нарахування та виплату заробітної плати, табелів обліку робочого часу за весь час роботи, відомості з журналу приходу та уходу з роботи підприємства за період з 01.11.2019 по 04.04.2020 року та інші), які мали б бути досліджені під час розгляду справи, були створені поза межами кримінального розслідування, а саме до моменту його відкриття та не створені як результати розслідування у кримінальному провадженні. Такі документи є доказами порушення відповідачем його трудових прав.
Формально, будь-який раніше створений документ (письмовий/електронний, тощо) може бути використаний як доказ: у цивільному провадженні (ст. 95-96 ЦПК України), у кримінальному провадженні (ст. 84 КПК України), адміністративному провадженні (ст. 72 КАС України) і так далі.
Тому на погляд ОСОБА_3 спір у справі має приватноправовий характер.
Закриття провадження у справі спричинило порушення права на справедливий суд, гарантованого у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...»
Наполягає на тому, що ним не виявлялось бажання та не приймалось рішення про вступ у трудові правовідносини із відповідачем, не вчинялись відповідні дії (не звертався із заявою про прийняття на роботу, укладення договору, не подавав відповідні документи, тощо).
Відповідач, створюючи документи, достовірність яких він заперечує (трудова угода від 01.12.2019 року та наказ від 02.12.2019 року) здійснив вибір роботи замість нього та проти його волі. Відповідачем здійснено фіктивне працевлаштування. Мета та ціль таких дій відповідача йому не відома.
Вважає свої цивільні права в сфері трудових правовідносин порушеними, оскільки відповідач відмовляється добровільно усунути порушення, спір підлягає розгляду у суді, що відповідає змісту ст. 43 Конституції України.
Правове регулювання та особливості захисту особистих прав фізичної особи - право на працю, вільний вибір зайнятості, визначено у цивільному та трудовому законодавстві України, а тому поновлення порушених трудових прав фізичної особи з підстав порушення особистих немайнових прав особи в порядку, визначеному КПК України, не відповідає завданням кримінального судочинства та не передбачено цим Кодексом. За таких обставин відсутні підстави для закриття провадження у справі з тих мотивів, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Законодавець у частині першій статті 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи рішення у справі, суд виходив з того, що предметом даного позову є встановлення відсутності у позивача трудових відносин з ТОВ «БМУ №13». 
Матеріали справи містять дані про те, що слідчим Первомайського ВП ГУНП України проводиться досудове розслідування факту порушень під час будівництва спортивного майданчика по вул. Олександра Коротченка, 5 в м. Первомайську Миколаївської області, що здійснювалось ТОВ «БМУ №13». Відповідальним за здійснення контролю ведення робіт був ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 31.07.2020р. за клопотанням представника позивача витребувані копії документів з ТОВ «БМУ №13», а з СВ Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області копії документів, що перебувають у кримінальному провадження №42020151300000001 та стосуються прийому позивача на роботу.
13.08.2020р. на виконання ухвали суду ТОВ «БМУ №13» надали копії документів.
15.09.2020р. слідчий СВ Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області Полоз Є. на виконання вказаної ухвали суду надав копії документів та повідомив, що в провадженні слідчого відділу Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження № 42020151300000001 від 08.01.2020р., в якому 30.05.2020р. вручене письмове повідомлення про підозру майстру будівельних та монтажних робіт ТОВ «Будівельно-монтажне управління №13 ОСОБА_1 за ч.4 ст.191, ч.2 ст. 366 КК України за фактом заволодіння бюджетними коштами під час виконання робіт по об`єкту «Нове будівництво спортивного майданчика зі штучним покриття по АДРЕСА_1 . Наразі досудове розслідування завершено та з 24.07.2020р. сторонам в порядку ст. 290 КПК України надано доступ до матеріалів кримінального провадження. Копії наказу про прийом на роботу ОСОБА_1 , трудової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «БМУ №13», посадової інструкції майстра будівельних та монтажних робіт ТОВ «БМУ №13», наказу №39 про призначення ОСОБА_1 відповідальним за здійснення контролю ведення робіт та сторінки відомостей про нарахування та виплати заробітної плати на грудень 2019р. були отримані в ході досудового розслідування.
З вказаного вище листа слідчого слідує, що повідомлення про підозру у зазначеному вище кримінальному провадженні вручено ОСОБА_1 як посадовій особі ТОВ «БМУ №13». Викладене свідчить, що вказані вище документи є джерелом доказів й у кримінальному провадженні. Отже, обставини цієї справи та кримінального провадження у частині доказування обіймання позивачем посади майстра будівельних та монтажних робіт в ТОВ «БМУ №13» є взаємопов`язаними.
Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства..
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі та роз`яснив позивачу, що доводити відсутність трудових відносин з відповідачем позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу.
Висновок суду відповідає як обставинам справи, так і законодавству, яке регулює спірні правовідносини.
Як встановив суд першої інстанції, предметом позову у даній справі є встановлення відсутності у позивача трудових відносин з ТОВ «БМУ №13» та визнання наказу про прийняття на роботу неукладеним(припиненим). 
Суд вважав, що його не можна було розглядати за правилами цивільного судочинства, оскільки спір стосується вирішення питання про належність і допустимість доказів у кримінальному провадженні, а це питання не можна розглянути поза межами останнього, тому закрив провадження у справі. 
Відповідно до ч.3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
   Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст. 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
   Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні слідчого відділу Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №42020151300000001 від 08.01.2020р., в якому 30.05.2020р. вручене письмове повідомлення про підозру майстру будівельних та монтажних робіт ТОВ «Будівельно-монтажне управління №13 ОСОБА_1 за ч.4 ст.191, ч.2 ст. 366 КК України та іншим особам за фактом заволодіння бюджетними коштами в сумі 277908 грн. під час виконання робіт по об`єкту «Нове будівництво спортивного майданчика зі штучним покриття по АДРЕСА_1 . 
Із листа Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області від 14.09.2020р. за № 15496 вбачається, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні завершено та з 24.07.2020р. сторонам в порядку ст. 290 КПК України надано доступ до матеріалів кримінального провадження. 
Також в даному листі зазначено, що в ході досудового розслідування слідчими органами були отримані копії: наказу про прийом на роботу ОСОБА_1 , трудової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «БМУ №13», посадової інструкції майстра будівельних та монтажних робіт ТОВ «БМУ №13», наказу №39 про призначення ОСОБА_1 відповідальним за здійснення контролю ведення робіт та сторінки відомості про нарахування та виплати заробітної плати працівникам ТОВ «БМУ №13» на грудень 2019р. 
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).
  Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів ( ст. 84 КПК України).
  Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч.2 ст. 91 КПК України). Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим кодексом (ч. 2 ст. 93 КПК України). 
Матеріали справи свідчать про те, що позивач, якому вручена підозра у кримінальному провадженні,  фактично  вживає заходи для визнання неналежними та недопустимими у тому провадженні доказів шляхом подання позову за правилами цивільного судочинства у даній справі.
  Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду.
Отже, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що спірні правовідносини не є цивільними, так як такі відносини фактично виникли з приводу збирання й оцінки на предмет належності та допустимості доказів, отриманих у кримінальному провадженні. Тому розгляд заявлених вимог як позовних не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства. Доводити недостовірність даних, зафіксованих у наказі про прийом на роботу ОСОБА_1 , трудовій угоді, укладеній між ОСОБА_1 та ТОВ «БМУ №13», наказі №39 про призначення ОСОБА_1 відповідальним за здійснення контролю ведення робіт тощо, протиправність складання останніх, неналежність і недопустимість цих доказів позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу, а не заявляючи позовні вимоги до органу, який видав зазначені накази та трудову угоду та склав інші документи, які використовуються у кримінальному провадженні як процесуальні джерела доказів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 звернула увагу на те, що приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).
Крім того, слід зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
Відсутність у позивача в даному випадку юридичної можливості доводи недостовірність даних, зафіксованих у наказі про прийом на роботу ОСОБА_1 , трудовій угоді, укладеній між ОСОБА_1 та ТОВ «БМУ №13», наказі №39 про призначення ОСОБА_1 відповідальним за здійснення контролю ведення робіт тощо, поза межами кримінального процесу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність даних, зафіксованих у зазначених документах, має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому ці документи, є доказами.
При прийнятті рішення у справі колегія суддів керується правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17.
За такого суд правильно закрив провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, яка передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги стосовно того, що спір у даній справі має приватноправовий характер і повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства, а закриття провадження у справі порушує права позивача на судовий захист, не відповідають як обставинам справи, так і зазначеному в тексті постанови апеляційного суду законодавству.

Не є підставою для скасування ухвали суду також доводи апеляційної скарги, що закривши провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд не роз`яснив позивачу до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, як це передбачено ст. 256 ЦПК України, так як судом в тексті ухвали роз`яснено позивачу, що доводити відсутність трудових відносин з відповідачем він має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу.
Доводи апеляційної скарги про недопустимість застосування під час вирішення даної справи, правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17, є суб`єктивним тлумаченням апелянта змісту даної постанови.
Так, правовий висновок в зазначеній постанові виокремлено від обставин справи та сформульовано в пунктах 41 та 42 постанови, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України). 
І у даній справі, і у справі № 333/6816/17, позовні провадження були ініційовані з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, а також з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказів, отриманих у такому провадженні, неналежними або недопустимими.
При цьому колегія суддів враховує, що як уже зазначалося раніше, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, як документи, так і висновки експертів ( ст. 84 КПК України).
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч.2 ст. 91 КПК України). Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів як шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування в тому числі від підприємств, установ та організацій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим кодексом (ч. 2 ст. 93 КПК України). 
За такого доводи апеляційної скарги про те, що предметом дослідження у справі № 333/6816/17 був доказ, складений в межах досудового розслідування, а у даній справі є докази, які були створені поза межами кримінального розслідування, а саме до моменту його відкриття та не створені як результат розслідування у кримінальному провадженні, є суб`єктивним тлумаченням апелянтом як зазначених положень КПК України, так і змісту правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17, оскільки за нормами КПК України збирання доказів здійснюється як шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, тобто створення доказів в межах досудового розслідування, так і витребування в тому числі від підприємств документів, які в подальшому використовуються як процесуальні джерела доказів.
Матеріали справи свідчать, що документи, достовірність яких оспорює позивач у даній справі, були витребувані слідчими органами під час досудового розслідування, отже, вони є доказами у кримінальному провадженні, отриманими у передбаченому ч. 2 ст. 93 КПК України порядку.
З урахуванням викладеного, аналіз змісту позовних вимог у кожній із зазначених справ, до якого вдався апелянт в апеляційній скарзі, в даному випадку не має вирішального значення для визначення можливості використання правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду, у даній справі, оскільки в даному випадку не має правової потреби визначатися з тотожністю заявлених вимог у даних справах, так як значення має визначення саме того, чи є правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду щодо застосування певних норм права, аналогічним тим нормам права, які підлягають застосуванню у даній справі.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги фактично є суб`єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні ухвали про закриття провадження у справі були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали. 
За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, судова колегія,- 
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня її проголошення до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2020 року