ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2020 року 
м. Харків
справа № 645/1359/18
провадження № 22-ц/818/4195/20                                                 
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Пилипчук Н.П., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «ОТП Банк» ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, ухвалене 28 травня 2020 року у складі судді Ульяніч І.В. (повний текст рішення складений 5 червня 2020 року),
У С Т А Н О В И В:
Чотирнадцятого березня 2018 року Князєв Віктор Олександрович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір № ML-702/503/2007 від 14.12.2007 ( надалі Договір ) укладений між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк» (надалі Банк) та застосувати наслідки недійсності правочину. 
Позов обґрунтований тим, що за умовами Договору Банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США, а Позичальник прийняв кредит та зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту - 20 000 доларів США, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у Договорі. Згідно з п. 2, п.1.11 Договору Банк зобов`язався відкрити позичальнику поточний рахунок № НОМЕР_1 і перерахувати на цей поточний рахунок кредитні кошти, всі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту, тобто у доларах США. Позивач вважає Договір недійсним, тому що перед його підписанням Банк як фінансова установа не виконав переддоговірну роботу з позичальником, чим порушив вимоги ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: не надав позичальнику повну, своєчасну та достовірну інформацію про послугу, що є предметом договору. Тому позичальник був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Такими діями Банк порушив також вимоги ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Банк не повідомив Позичальника про негативні наслідки вказаної у Договорі схеми кредитування. А схема кредитування є однією з істотних умов кредитування. 
До укладення Договору Банк не ознайомив позичальника у письмовій формі з інформацією про кредитні умови, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування тощо, чим порушив вимоги ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.
Також в порушення вимог п.3.4 Правил Банком у споживчому кредитному договорі не зазначено вид і предмет кожної супутньої послуги, які надаються позивачу, не зазначено обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).
В Договорі Банк несправедливо вказав порядок зміни процентної ставки по кредиту лише в сторону збільшення, не попередив споживача щодо валютних ризиків, які відповідно до п.3.8 вищезазначених Правил є обов`язковою умовою під час укладення споживчого договору в іноземній валюті. Такими недобросовісними діями Банк ввів ОСОБА_1 в оману. 
При укладенні Договору Банк також порушив приписи Інструкції про відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного банку України (надалі НБУ) № 492 від 12.11.2003. Положення Договору, що встановлюють видачу через касу Банку готівкою іноземної валюти як кредит позичальнику і рахування кредитних коштів у іноземній валюті за реквізитами позичальника є порушенням законодавства України, що дає підстави стверджувати, що Договір є недійсним з часу його підписання. 
Згідно з п. 1.11. Договору позичальник здійснює повернення кредитних коштів та проводить сплату відсотків за користування кредитом на відкритий йому у Банку рахунок № НОМЕР_1 у валюті кредиту, тобто у доларах США. 
Але згідно з Договором долари США, що ОСОБА_1 приносив як повернення кредиту, зараховувалися не на його поточний рахунок, а на рахунок Банка, де ведеться облік доходів Банку за іпотечними кредитами, що надані фізичним особам. З Договору не вбачається, що Банк відкривав позичальнику інші рахунки, що пов`язані з Договором, окрім тих, що указані у Договорі. Отже, Договір укладений з порушенням законодавства України, тому на підставі статей 203,215 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) такий договір має бути визнаним недійсним з наслідками, передбаченими ст. 216 ЦК України.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог та доказів, які б свідчили про недійсність Договору, а також які б підтверджували наявність порушеного права позивача укладенням Договору.
П`ятнадцятого липня 2020 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на неповноту розгляду справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду від 28.05.2020, ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 14.12.2007 ОСОБА_1 та Банк уклали договір № ML-702/2023/07 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб, на виконання якого Банк відкрив позивачу рахунок № НОМЕР_1 . За умовами зазначеного договору рахунок призначений для зберігання грошей і здійснення відповідно до умов договору і умов законодавства України всіх видів розрахунково-касових операцій, які не пов`язані зі здійсненням підприємницької діяльності. Таке ж призначення рахунку класу 2620 визначене Планом рахунків бухгалтерського обліку України й Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку України, затвердженої постановою Правління НБУ № 280 від 17.06.2004. Зокрема, рахунок класу 2620 призначений для обліку вкладів (депозитів) на вимогу фізичних осіб, у тому числі рахунки фізичних осіб та розрахунки за ними, надані кредити овердрафт. 
В той же день за умовами укладеного сторонами Договору учасники правовідносин визначили, що рахунок № НОМЕР_1 буде використаний для перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів у доларах США, повернення яких також має здійснюватися у доларах США. Повернення кредитних коштів не в національній валюті суперечить Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженим постановою Правління НБУ № 200 від 30.05.2007. Суд першої інстанції не мотивовано відхилив такий довід представника позивача, пославшись на ст. 533 ЦК України та Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004. 
В рішенні суд першої інстанції не надав оцінки виписці з поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , з якої вбачається, що на його рахунок було перераховано не 20 000 доларів США, а 101 000 грн. Оскілки рахунок класу 2620 призначений для обліку грошей клієнта, що надходять на його рахунок, 101 000 грн могла бути внесена або самим клієнтом, що ОСОБА_1 не вчинялося, або Банком. Тобто кредитні кошти споживач отримав у гривні. 
Суд помилково послався на підпункти в і г пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» як на підставу законності надання ОСОБА_1 кредитних коштів в іноземній валюті, тому ще не врахував, що зазначені положення застосовуються у випадку здійснення разової валютної операції не банками, а фізичними особами. Також безпідставним є посилання суду першої інстанції на п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004, для висновку про законність приймання Банком доларів США у якості оплати його послуг, оскільки зазначене положення застосовується лише для безготівкової іноземної валюти як засобу платежу на території України. 
Відзиву на апеляційну скаргу від Банку не надходило. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, уважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 14.12.2007 між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір, за умовами якого сторони погодили предмет договору, а саме: отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 20 000 доларів США на придбання нерухомого майна. ОСОБА_1 за умовами Договору прийняв кредит та зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у Договорі (п. 1.1 частини № 2 Договору, т.1 а.с.13-17).
Згідно з копією Статуту, затвердженого рішенням №77 від 05.04.2018, Акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», яке у свою чергу є правонаступником усіх прав та обов`язків закритого акціонерного товариства «ОТП Банк». Реєстрація Акціонерного товариства "ОТП Банк" підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.75-79).
Як убачається з інформаційного листка щодо умов кредитування по програмі «Житло в кредит» від 27.09.2007 та додатку до нього 14 грудня 2007 року ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитування, про що свідчить його підпис, в тому числі про початковий внесок, погашення кредиту та відсотків, умови дострокового погашення, відсоткові ставки, розмір орієнтовної сукупної вартості кредиту, послуги банки, витрати на послуги нотаріуса, страхової компанії тощо (т.1 а.с.49-51). Також у підписаному ОСОБА_1 інформаційному листку вказано, що підписом у заяві ОСОБА_1 підтверджує, що Банк ознайомив його в письмовій формі з умовами кредитування по програмі «Жило в кредит», а також надав йому інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (Додаток № 1), наявних у Банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування. 
Зазначене спростовує доводи позовної заяви ОСОБА_1 про не ознайомлення його, як споживача, Банком із зазначеною інформацією при укладенні Договору в порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Згідно з анкетою-заявою № МН-503 фізичної особи на отримання іпотечного кредиту ОСОБА_1 у якості бажаної сума кредиту визначив саме 20000 доларів США (т.1 а.с.52-54).
Протоколом комісії кредитного комітету № 212 від 12.12.2007 було прийняте рішення щодо надання ОСОБА_1 кредиту в сумі 20000 доларів США(т.1 а.с.126,127).
Наданими відповідачем копіями банківських ліцензій, дозволів та Генеральної ліцензії підтверджується, що Банк має право на здійснення банківських операцій, визначених Законом України «Про банки та банківську діяльність», перелік яких зазначений у Додатку до Дозволу № 191-1, в тому числі на відкриття рахунків в іноземній валюті, залучення та розміщення іноземної валюти, ведення рахунків в іноземній валюті. Право на здійснення валютних операцій підтверджується Генеральною ліцензією та додатком до неї (т.1 а.с.61-65)
Як убачається з копії заяви на видачу готівки № 1 від 14 грудня 2007 року з особистим підписом споживача ОСОБА_1 , він отримав кредит в сумі 20000 доларів США (т.1 а.с.83).
Наданими сторонами випискою з особового рахунку позивача та копіями квитанцій про сплату кредиту підтверджується, що отриманий кредит ОСОБА_1 погашався та сплачувались відсотки (т.1 а.с.84,85,103,104)
Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Так, за змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України № 1023-XII від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів» (надалі Закон № 1023-XII) істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.
Відповідно до ст. 15 Закону № 1023-XII споживач має право на одержання необхідної, допустимої, достовірної та своєчасної інформації щодо наданих послуг.
За змістом ч.2 ст. 11 Закону № 1023-XII перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 було роз`яснено, що положення п.п. 22, 23 ч.1 ст. 11 Закону України № 1023-ХІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІ) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до п.5 ч.4 ст.11 Закону № 1023-XII у кредитному договорі зазначається річна процентна ставка за кредитом.
Отже, річна процентна ставка - це плата за користування позичальником кредитними коштами, розмір якої і порядок сплати та нарахування встановлюється договором.
Відтак, проценти, що сплачує позичальник за користування кредитом, є ціною договору, і ця ціна, як істотна умова договору, прямо в ньому зазначена.
На відміну від річної процентної ставки реальна процентна ставка істотною умовою кредитного договору не являється.
Так, поняття терміну «реальна процентна ставка» визначено в п.3.3 розд.3 Правил надання банками України інформації споживачу, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 (надалі Постанова № 168), відповідно до якого банки зобов`язані в кредитному договорі (або в додатку до нього - п.3.1 Постанови) зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за формулою.
Таким чином, реальна процентна ставка розраховується за наведеною в Постанові № 168 формулою, виходячи із загальної суми вартості всіх витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, погашенням кредиту та витратами на сплату процентів, комісій, платежів третім особам - за нотаріальне посвідчення договору іпотеки, страхування застави, тощо для розуміння позичальником того, якою є реальна процентна ставка, якщо її розрахувати із загальної суми всіх його витрат.
Тож реальна процентна ставка і процентна ставка, зазначена в договорі, яка є платою позичальником за користування кредитними коштами, не є тотожними поняттями.
Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.
Обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції посилання позивача на те, що Банк не попередив ОСОБА_1 про валютні ризики.
Так, відповідно до вимог ст. 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.
Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.
Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.
Укладаючи Договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.
Крім того, діючим законодавством в галузі кредитування не забороняється використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства.
З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв посилання представника позивача на те, що Договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує права ОСОБА_1 , як споживача кредитних послуг тому, що з наданого Банком розрахунку не вбачається повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, не було вказано фактичного значення реальної процентної ставки та фактичного подорожчання кредиту, позивач не був попереджений про можливі ризики, а також не надання банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.
Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону № 1023-XII забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Законом № 1023-XII закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.
Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вказані роз`яснення також викладені у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Статтею 18 Закону № 1023-XII визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
Із викладених вище норм закону можливо зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ст. 18 Закону № 1023-XII, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до п. 3.1. Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з рахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону № 1023-XII підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 105 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг».
Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов`язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону № 1023-XII.
Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Ознакою обману на відміну від помилки, є умисел, тобто особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга, сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступала б у правовідносини, невигідні для неї.
Підписуючи Договір ОСОБА_1 погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені Договором.
У разі незгоди з умовами Договору ОСОБА_1 мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону № 1023-XII, відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом позивач не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору на час його укладання.
У разі незгоди позивача з умовами кредитного договору або відсутності, на його думку, будь-яких додаткових умов договору, він також мав можливість звернутися до Банку за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до Договору. Однак з часу його укладання, а саме з 14.12.2007, та до часу звернення позивача з дійсним позовом – 14.13.2018, ОСОБА_1 незгоди з діючими графіками Банку та існуючими обов`язковими платежами не висловлював.
Банк при укладенні Договору на виконання відповідних положень Закону № 1023-XII надав споживачу всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами Договору. 
Сторони спірного правочину домовилися щодо усіх його умов, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, тому немає підстав вважати кредитний договір недійсними.
Колегія суддів не погоджується із доводами представника позивача стосовно того, що Договір підлягає визнанню недійсним, у зв`язку з тим, що Банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті фізичній особі на поточний рахунок позичальника, оскільки це не передбачено Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземній валютах, затвердженою Постановою Правління НБУ від 02.11.2003 № 492 (надалі Інструкція № 492).
Так, відповідно до Інструкції № 492, в редакції яка діяла на час укладання Договору, ця Інструкція регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими структурними підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку (далі - банки), поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб`єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, виборчим блокам політичних партій (далі - клієнти). (п. 1.1. Інструкції).
Вищезазначена Інструкція регулює порядок відкриття банками поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних, а не порядок надання банками кредитів, а тому посилання на її положення представника позивача є необґрунтованими і вона у даному випадку не підлягає застосуванню.
На думку представника ОСОБА_1 , оскільки рахунок № НОМЕР_1 був відкритий ОСОБА_1 на підставі Договору № 702-2023/07 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті від 14.12.2007, а Інструкція № 492 не передбачає можливості зняття 20 000 доларів США готівкою, Договір є недійсним. 
Оскільки укладеним 14.12.2007 Договором сторони визначили, що будуть використовувати рахунок № НОМЕР_1 для перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів, на цей рахунок почали розповсюджуватися вимоги законодавства щодо ведення та обслуговування кредитних рахунків. І за правилами для таких рахунків зняття 20 000 доларів США готівкою допустиме. 
Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до статті 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.
Кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»)
Згідно з положеннями статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.
Відповідно до положень статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.
Згідно положення статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк зобов`язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. Надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України у сфері валютного регулювання видає ліцензії на здійснення валютних операцій та приймає рішення про їх скасування.
Згідно ч. 1, 2 ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.
Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. (ч. 4, 5 ст. 5 Декрету)
З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів того, що Банк не мав права надавати валютний кредит і приймати від ОСОБА_1 його виконання, здійснене у доларах США.
Оспорюваний договір був укладений за участю і згодою позичальника та відповідно не порушує жодного принципу договірних зобов`язань. Доказів про те, що внаслідок укладання цього договору існує суттєвий дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, несправедливих умов та відсутня інформація про умови кредитування й сукупну вартість кредиту відповідно зі ст. 18 Закону України, позивачем також не надано. 
Тому висновок суду про недоведеність позовних вимог та як наслідок відсутність підстав для задоволення позову є законним та обґрунтованим. 
Посилання апеляційної скарги на безпідставність застосування судом першої інстанції в рішенні суду від 28.05.2020 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004, як підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 спростовуються текстом оскаржуваного рішення суду. З рішення суду від 28.05.2020 вбачається, що при його ухваленні суд першої інстанції на вказані апелянтом нормативно-правові акти не посилався. 
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 , належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 16 листопада 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова
Судді Н.П. Пилипчук
О.М. Хорошевський