Справа № 444/2234/18                                Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/3741/19                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
 
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
 
секретаря: Сеньків Х.І.
 
з участю: представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - Завалишина Ю.О.

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року, -

 
ВСТАНОВИВ:

 
у липні 2018 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
 
В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 16 лютого 2016 року комісією в складі працівників виробничого структурного підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради під час обстеження земельної ділянки регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» в межах населеного пункту на території Грибовицької сільської ради Львівської області було виявлено, що на 13 км. + 245 м. - 13 км. + 265 м. на перегоні Рудно-Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів на відстані 12 м. від осі головної колії знаходиться сітчата огорожа, що огороджує прибудинкову територію, яку без будь-яких правових підстав самовільно захопила ОСОБА_1 . Стверджує, що загорожа на прибудинковій території розміщена у смузі відведення регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», ширина якої становить 25 м, чим порушено право регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на користування належною їй земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме, забезпечення безпечного функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах села Малі Грибовичі Жовківського району Львівської області. З наведених підстав просило зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а саме, звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 13 км. + 245 м. - 13 км. + 265 м. з правої сторони за ходом кілометрів на перегоні Рудно - Підбірці, щляхом демонтажу сітчатої огорожі, що огороджує прибудинкову територію і розміщена на цій земельній ділянці.
 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено.
Рішення суду оскаржило  Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.  Апелянт стверджує, що користування спірною земельною ділянкою Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» здійснює відповідно до Плану смуги відведення  лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році. Порядок відводу земель під будівництво об`єктів інфраструктури залізничного транспорту, надання цим землям статусу земель залізничного транспорту і земель спеціального призначення визначався «Положенням про порядок порушення і розгляду клопотань по питаннях про відведення земель для державних, громадських потреб та інших потреб, які потребують рішення Ради Міністрів СРСР або Міністра сільського господарства СРСР». На момент побудови залізничної колії у 1958 році реєстрація права на земельні ділянки законодавством не передбачалася. Крім цього державна реєстрація права власності та користування земельними ділянками є похідною від набуття особою цього права, тобто наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його уже визначено законом.Зазначає, що всі землі під залізничним полотном та його облаштуванням, спорудами та іншим є землями залізничного транспорту, тому землями залізниць слід вважати всі земельні ділянки, надані залізниці, а не тільки земельні ділянки, які прилягають до залізничного полотна. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення, створення належних умов для безпеки руху і розвитку об`єктів залізничного транспорту. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Завалишина Ю.О. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
 
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області під об`єктами залізничного транспорту знаходиться земельна ділянка (смуга відведення), від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м.
17 лютого 2016 року комісією в складі працівників виробничого структурного підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та спеціаліста- землевпорядника Грибовицької сільської ради під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах населеного пункту на території Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області було виявлено, що на 13 км + 245 м- 13 км + 265 м на перегоні Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів на відстані 12 м від осі головної колії знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує прибудинкову територію, при ширині смуги відведення залізниці 25 м, і яку без будь-яких правових підстав самовільно захопила ОСОБА_1 .
З матеріалів справи убачається, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем також надано податкову декларацію з плати за землю, яка на думку позивача, підтверджує факт сплати залізницею земельного податку, за спірну земельну ділянку.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 386 ЦК Українивстановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 92 ЗК Україниправо постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
У частині третій статті 152 ЗК Українипередбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право особи порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті. При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих самих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельні ділянки, які належать позивачу, на земельну ділянку, передану СТ «Економіст» у постійне користування на підставі рішення Гнідинської сільської ради народних депутатів від 27.09.2001 № 77 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000331 від 10.12.2001 та огороджену парканом з розсувними воротами. Дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань. Крім того, у зв`язку з тим, що саме позивачем, як ініціатором судового провадження у даній справі, не надано доказів знаходження вказаних ділянок на території відповідача, а для з`ясування вказаної обставини суд дійшов висновку щодо необхідності призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи, місцевий суд мотивовано попередньо поклав судові витрати за проведення такої експертизи саме на позивача. Однак, судова експертиза була не проведена, оскільки позивачем не здійснено її оплату, хоча такий обов`язок покладався саме на відповідну особу».
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (частини перша та друга статті 116 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК Українисуд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. 
У статті 89 ЦПК Українипередбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідач самовільно, без будь-яких правових підстав, зайняв земельну ділянку та розмістила сітчасту огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах села Малі Грибовичі Жовківського району Львівської області. Наведене підтверджується актом комісії від 17 лютого 2016 року, а також даними податкової звітності.
Однак, ці обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів ПАТ «Укрзалізниця» шляхом захоплення спірної земельної ділянки, у спосіб встановлення сітчастої огорожі відповідачем, суду не надано.
Так, судом першої інстанції вірно оцінено податкову декларацію зі сплати земельного податку, адже з такої не убачається в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 41,00 га (за яку сплачується земельний податок), та чи вона територіально включає в себе спірну земельну ділянку. Окрім цього, судом вірно враховано розбіжності щодо розміру земельної ділянки, якою користується позивач у акті обстеження земельної ділянки та податковій декларації з плати за землю, оскільки у податковій декларації зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 41,00 га, а у акті обстеження земельної ділянки зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 41,3104 га, що вказує на розбіжності у площі земельної ділянки, якою користується позивач.
Комісійний акт від 17 лютого 2016 року також не є доказом, який безсумнівно підтверджують перетин меж (накладення) земельних ділянок. 
Для з`ясування вказаних обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити ці обставини неможливо, тобто необхідним було проведення експертизи. Вказане позбавляє можливості встановити наявність чи відсутність факту накладення (перетин меж) земельних ділянок сторін та порушення їх землекористування. 
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем не надано до суду висновку експерта з цього питання, з клопотання про призначення експертизи в суді першої інстанції, позивач до суду також не звертався.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог АТ «Укрзалізниця».
Близькі за змістом правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 454/1326/15-ц (провадження № 61-1246св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 305/2134/15-ц (провадження № 61-11012св19) та від 29 квітня 2020 року у справі № 466/3056/14 (провадження № 61-8879св18), обставини яких є подібними до обставин даної справи, згідно із якими: «Під час вирішення спорів за позовом ПАТ «Львівська залізниця» про усунення перешкод у користуванні смугою відведення, судам слід з`ясовувати: чи спірна земельна ділянка є частиною смуги відведення залізниці, чи належить вона до земель транспорту, та чи саме ця частина знаходиться у смузі відведення залізниці, опис, розмір та межі накладення або перетину спірної земельної ділянки із землями, які перебувають у користуванні залізниці, та чи наявний такий перетин в цілому, або у будь-якій частині. Необхідним для правильного вирішення цих питань є висновок судової експертизи, який є належним доказом у справі».
Поряд з цим, колегія суддів не може погодитись з мотивами оскаржуваного рішення в частині таких підстав для відмови в задоволенні позову, як недоведеність позивачем його права власності (володіння) на спірну земельну ділянку.
Земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року № 83, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженою Міністерством шляхів сполучення СРСР від 30 січня 1963 року, та норм відведення земель для залізниці 468-74, затверджених постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247.
Вимога ЗК Українипро переоформлення прав постійного користування земельною ділянкою до 01 січня 2008 року рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп 2005визнана неконституційною.
Зважаючи на норми законодавства, чинного у період виникнення у позивача права користування земельною ділянкою, суд першої інстанції не надав оцінки доводам позивача з приводу того, що право залізниці на спірну ділянку виникло з моменту побудови залізничної колії у 1958 році, згідно з Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці (Нестерівський район, Львівська область) від 11 км + 1060 м до 20 км + 534 м, розробленим Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 року, ця ділянка зайнята об`єктами залізничної інфраструктури.
При цьому, у матеріалах справи відсутні дані, які б давали підстави зробити висновок про неналежність та недопустимість вказаного Плану як доказу у справі.
Наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц.
При цьому, невірне зазначення судом першої інстанції цієї обставини, як такої, що має наслідком відмову в задоволенні позову, з урахуванням інших вірних висновків місцевого суду, з якими погоджується апеляційний суд, у взаємозв`язку із дослідженими судами матеріалами справи, не призвело до невірного вирішення спору по суті, і не є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене рішення без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - залишити без задоволення.
 
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року - залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
 
Повний текст постанови складено 29.10.2020 року.

 
Головуючий: Шеремета Н. О. 

 
Судді: Крайник Н. П. 

 
Цяцяк Р. П.