Постанова 
Іменем України 
 
01 грудня 2020 року
м.  Київ
 
справа №673/1594/18
провадження № 51-2562 км20
 
Верховний Суд  колегією суддів другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого               ОСОБА_1 ,
суддів:                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря 
судового засідання ОСОБА_4 ,
 
за участю:
прокурора                   ОСОБА_5 ,
захисника                  ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 22 квітня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018240000000155 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки смт Вовковинці, Деражнянського району, Хмельницької області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 149 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06  листопада 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 149 КК України, та призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
 
Хмельницьким апеляційним судом вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано і ухвалено свій вирок від 22 квітня 2020 року, яким призначено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 149 КК України покарання у виді 8 років позбавлення волі без конфіскації майна.
У решті вирок суду залишено без змін.
 
Відповідно до вироку суду ОСОБА_7 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення  за таких обставин.
20 червня 2018 року приблизно о 16.55 год, ОСОБА_7 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , свідомо порушуючи першочергове право малолітніх дітей на зростання і виховання в рідній сім`ї, усвідомлюючи свої злочинні дії та бажаючи настання негативних наслідків для власних дітей, пов`язаних з неконтрольованим перебуванням у розпорядженні невідомих людей, мета яких на заволодіння дітьми для ОСОБА_7 не мала суттєвого значення, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на здійснення незаконної передачі своїх малолітніх сина та доньки, діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, здійснила незаконний продаж свого малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянину ОСОБА_10 , за що отримала від останнього частину обумовлених грошових коштів в розмірі 10 000 гривень та 10 000 доларів США. Після отримання грошових коштів і передачі малолітніх дітей, ОСОБА_7 була затримана працівниками поліції, в ході контролю за вчиненням злочину.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 порушує питання про зміну вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_7 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої через суворість і просить пом`якшити їй покарання до 4 років позбавлення волі. Зазначає, що апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання належно не врахував, що остання раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, сама виховувала трьох малолітніх дітей та молодших сестру і брата, у зв`язку з чим на її утриманні фактично було п`ятеро дітей, якими вона опікувалася, те що у сім`ї не було засобів для існування і вона знаходилася в скрутному матеріальному становищі. Також вказує, що належно не було враховано наявних, на думку захисника, пом`якшуючих покарання обставин: визнання вини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину. Стверджує про те, що апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження не надав належної оцінки показанням законного представника малолітніх потерпілих - ОСОБА_11 , яка просила суворо не карати ОСОБА_7 , оскільки остання сама виховувала дітей, добре за ними опікувалася, а вчинити злочин її штовхнули особисті та сімейні обставини на фоні тяжких матеріальних умов життя.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
 
Прокурор ОСОБА_5 вважає за необхідне відмовити у задоволенні касаційної скарги.
 
Інші учасники до суду не з`явилися, проте це не перешкоджає розгляду касаційної скарги по суті, оскільки вони належно повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 3 ст.  149 КК України, у касаційній скарзі захисника не оспорюється. 
Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та щодо суворості покарання, яке призначено засудженій ОСОБА_7 без застосування положень ст. 69 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Частиною 1 статті 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Зі змісту положень ст. ст. 370, 420 КПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижчезазначене.
Так, при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7  апеляційний суд встановив, що місцевий суд при визначенні розміру покарання  неправильно застосував ст. 69 КК України, оскільки врахувавши пом`якшуючі покарання обставини як:щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, належним чином його не мотивував і жодним чином не обґрунтував, який є зв`язок між цими обставинами та вчиненим кримінальним правопорушенням і чому вони істотно знижують його тяжкість. Крім того, не надано місцевим судом належної оцінки рівню розвитку ОСОБА_7 , її психологічним особливостям, наявності життєвого досвіду та його значення при вчиненні кримінального правопорушення, оскільки вчиняючи особливо тяжкий злочин, ОСОБА_7 , як особа молодого віку мала би усвідомлювати підвищену суспільну небезпечність вчиненого. 
 
За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й розміру покарання засудженій і приймаючи рішення про необхідність скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання та визначення покарання ОСОБА_7 без застосування ст. 69 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до особливо тяжкого злочину, особу винуватої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується негативно, оскільки не займалася на належному рівні вихованням та доглядом дітей, вживала алкогольні напої, у зв`язку з чим на неї надходили скарги з питань незадовільного санітарного стану у житловому будинку та неналежних умов для проживання дітей, а також інші пом`якшуючі покарання обставини кримінального провадження, які були враховані місцевим судом, в тому числі і ті, на які посилається у касаційній скарзі захисник. 
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, особу винуватої, конкретні обставини скоєного злочину, характер, спосіб та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, суд обґрунтовано призначив засудженій ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 149 КК України.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчиненням нею нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст. 50, 65 КК України.
Таким чином, підстав для призначення засудженій ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 149 КК України за результатами розгляду кримінального провадження не встановлено, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КК України є законним та обґрунтованим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування вироку апеляційного суду, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
 
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 22 квітня 2020 року щодо  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3