Справа № 127/7780/20
Провадження № 22-ц/801/1534/2020
Категорія: 76
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року	Справа № 127/7780/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Фонд соціального страхування України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Дума Олена Олексіївна,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу №127/7780/20 за апеляційними скаргами директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Думи Олени Олексіївни та Фонду соціального страхування України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Луценко Л. В. у залі суду, повне судове рішення складено 03 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Думи Олени Олексіївни, про визнання наказу щодо звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з наказом №02-119-к від 16 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 , був призначений виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області з 17 грудня 2019 року.

19 березня 2020 року виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України (вищестояща організація) під головуванням директора ОСОБА_2 була проведена селекторна нарада (відеоконференція) з управліннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування по всіх областях України, в тому числі із управлінням ВД ФСС у Вінницькій області, яка була присвячена організації запобігання поширенню гострої респіраторної інфекції, викликаної вірусом COVID-19.

Під час вказаної відеоконференції ОСОБА_3 озвучила наказ виконавчої дирекції Фонду № 02-8-к про звільнення його з посади виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 19 березня 2020 року, згідно з п. 4 статті 41 Кодексу законів про працю України, пунктом 6 частини першої статті 29 та частини другої статті 34 Закону України «Про запобігання корупції». Підставою звільнення була доповідна записка за результатами перевірки дотримання вимог антикорупційного законодавства завідувача сектору з питань запобігання корупції виконавчої дирекції Фонду Зеленьова В.В. від 13 березня 2020 року № 20. З даним наказом його ніхто не ознайомлював.

01 квітня 2020 року по пошті він отримав супровідний лист виконавчої дирекції Фонду № 714-09-1 з копією наказу 19 березня 2020 року № 02-8-к про його звільнення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №02-8-к від 19.03.2020. Поновити його на посаді виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу о 20.03.2020 по день поновлення на роботі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 02-8-к від 19 березня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 . 

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 76 704,55 грн.

Вирішено питання про судовий збір.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд виходив із положень частини третьої статті 40 КЗпП, відповідно до якої, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг 

У липні 2020 року директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Дума Олена Олексіївна, не погодившись з рішенням суду, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

10 серпня 2020 року Фонд соціального страхування України не погодившись із рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення Вінницького міського суду від 15 червня 2020 року скасувати, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2020 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Береговий О. Ю., Панасюк О. С.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Думи Олени Олексіївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року, надано позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою суду від 11 серпня 2020 року справу призначено до розгляду на 21 серпня 2020 року у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

21 серпня 2020 року розгляд справи було відкладено на 14 вересня 2020 року. 

02 вересня 2020 року до Вінницького апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Фонду соціального страхування України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду соціального страхування України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року, надано позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року розгляд справи призначено на 06 жовтня 2020 року.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали апеляційні скарги

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що на момент звільнення ОСОБА_4 з посади можливість запропонувати йому іншу вакантну посаду була відсутня, оскільки рівнозначних вакансій не було.

Окрім того, у Фонді соціального страхування України працюють інші близькі особи ОСОБА_4 , а тому застосування інших заходів врегулювання конфлікту інтересів не вбачалося можливим.

Також в апеляційній скарзі вказав, що суд помилкового дійшов до висновку, що посадові особи робочих органів Фонду не є суб`єктами на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Фонд соціального страхування України в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи щодо наявності потенційного конфлікту інтересів між позивачем та його близькими особами, котрі працюють у підконтрольних позивачу структурних підрозділах, неправильно застосував норми ст. ст. 28 та 34 Закону України «Про запобігання корупції».

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 указував на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норму матеріального права, як підлягала застосуванню.

Також указував на необґрунтованість мотивів відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №02-119-к від 16 грудня 2019 року позивача ОСОБА_1 було призначено на посаду виконуючого обов`язків начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на період з 17 грудня 2019 року до дати призначення керівника управління.

Як слідує з листа директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 18 березня 2020 року №396-11-1, на 19 березня 2020 року об 11 год. 00 хв. призначено селекторну нараду з актуальних питань поширення на території України коронавірусної інфекції COVID-19, установленого карантину та превентивних заходів, що сприятиммуть зупиненню поширення вказаної інфекції, за участю начальників та виконуючих обов`язків начальників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у областях та м. Києві (том 1, а.с.14).

Під час наради директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було оголошено наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

За змістом цього наказу 19 березня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади виконувача обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області згідно з п. 4 ст. 41 КЗпП, п. 6 ч. 1 ст. 29 та ч. 2 ст .34 Закону України «Про запобігання корупції». Підставою видачі цього наказу зазначено доповідну записку завідувача сектору з питань запобігання корупції Зеленьова В. В. від 13 березня 2020 року №20, складену за результатами перевірки дотримання вимог антикорупційного законодавства.

Як слідує з доповідної записки завідувача сектору з питань запобігання корупції 02 січня 2018 року позивач, перебуваючи на посаді начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області перевів ОСОБА_5 , який є його зятем, на посаду начальника відділу з профілактики страхових випадків – страхового експерта з охорони праці, а ОСОБА_6 , який також є зятем позивача - на посаду страхового експерта з охорони праці відділу з профілактики страхових випадків Вінницького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (Т. 1, а.с.134, 164-165).

Крім цього, позивачем прийнято 01.08.2017 року на посаду заступника начальника відділення – начальника відділу профілактики виробничого травматизму страхових виплат, медико-соціальних послуг та матеріального забезпечення Калинівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, рідного брата – ОСОБА_7 (Т. 1, а.с. 134, 164-165).

Також у доповідній записці зазначено, що у даному випадку є потенційний конфлікт інтересів ОСОБА_1 , що має постійний характер, він не може бути врегульований шляхом усунення його від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі у його прийнятті, обмеження доступу до інформації, перегляду його повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу, а також що відсутня вакантна посада, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям ОСОБА_1 , а тому перевести його на іншу посаду за його згодою неможливо (Т. 1, а.с. 134).

Копія наказу про звільнення ОСОБА_8 отримав засобами поштового зв`язку 01 квітня 2020 року (Т. 1, а.с. 17). Крім того, позивач отримав всі належні йому виплати при звільненні, однак трудову книжку позивачу, станом на день розгляду справи в суді першої інстанції, не видано. 

З 19 березня 2020 року по 27 березня 2020 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у комунальному підприємстві «Вінницький регіональний клінічний лікувально-діагностичний центр серцево-судинної патології», що підтверджується листком непрацездатності серії АДФ №581746 від 27 березня 2020 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п. 2  ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції на підставі статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних порушень визначається Законом України «Про запобігання корупції».

Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що пряме підпорядкування - відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо, контролю за їх виконанням.

Згідно з положеннями частини першої статті 27 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у підпунктах «а», «в»-«з» пункту 1 частини першої статті 3 Закону, не можуть мати в прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими в зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам.

Начальник управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону є посадовою особою юридичної особи публічного права.

Частиною четвертою статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи.
Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про запобігання корупції» зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; обмеження доступу особи до певної інформації; перегляду обсягу службових повноважень особи; переведення особи на іншу посаду; звільнення особи.

Частиною другою статті 34 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади в зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється в разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, у тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 41 КЗпП, у редакції, що діяла на час видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 , крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 не перебував у підпорядкуванні близької особи, а тому його звільнення на підставі п. 4 ч. 1 статті 41 КЗпП є незаконним. 

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким міжнародним договором є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці 1982 року № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно з статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Доказів притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про запобігання корупції (ст.172-7 КУпАП) відповідач та третя особа не надали.

Крім цього, відповідно до ч.4 ст.41 КЗпП розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

У матеріалах справи відсутні докази вжиття будь-яких інших заходів зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів, виявленого у доповідній записці ОСОБА_9 , у тому числі не запропоновано позивачу переведення на іншу роботу. 

Таким чином, при звільненні позивача було порушено вимоги п. 4 ч. 1 статті 41 КЗпП.

Також слід врахувати, що відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. 

Відповідно до п.1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого Наказом МОЗ України від 09.04.2008 №189, тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

З 19 березня 2020 року по 27 березня 2020 року, тобто у день звільнення, ОСОБА_1 , був тимчасово непрацездатний, що підтверджується листком непрацездатності серії АДФ №581746 від 27 березня 2020 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року у цивільній справі №127/21890/16-ц виклав правий висновок, за змістом якого розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

За вказаних обставин, відповідачем порушено вимоги ч.3 ст.40 КЗпП при звільненні ОСОБА_1 в період тимчасової непрацездатності.

Доводи апеляційних скарг про помилковість висновку суду першої інстанції щодо нерозповсюдження на позивача вимог Закону України «Про запобігання корупції» не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 4 КЗпП законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. 

У трудовому спорі, для з`ясування обставин дотримання законності процедури звільнення працівника норми КЗпП превалюють над нормами інших Законів.

Трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника, та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Отже, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, які свідчать про порушення роботодавцем ч.3 ст.40, п. 4 ч. 1 статті 41 КЗпП, висновок суду першої інстанції про нерозповсюдження на позивача вимог Закону України «Про запобігання корупції» правового значення для вирішення спору не має. 

Порушення відповідачем ч.3 ст.40, п. 4 ч. 1 статті 41 КЗпП під час звільнення ОСОБА_1 є самостійними підставами для задоволення позову шляхом поновлення порушених прав працівника.

Зазначення судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення висновку про нерозповсюдження на позивача вимог Закону України «Про запобігання корупції» не є підставою для скасування судового рішення, оскільки результат вирішення цього позову по суті не зміниться. При цьому не може бути скасованим правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Аргументи апеляційних скарг про застосування до спірних правовідносин положень ст. 235 КЗпП та зміну формулювання причини звільнення з п. 4. ч. 1 ст. 41 КЗпП на п. 9 ст. 36 КЗпП також є безпідставними. 

У даному випадку слід взяти до уваги ту обставину, що на момент видання вказаного наказу про звільнення ОСОБА_1 , останнього не було притягнуто до адміністративної відповідальності, а тому його неможливо було звільнити на підставі, передбаченій пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України, а саме підставі, передбаченій іншими законами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційних скарг не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок відповідача та третьої особи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Думи Олени Олексіївни та Фонду соціального страхування України залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести за рахунок ОСОБА_2 та Фонду соціального страхування України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                     С. К. Медвецький

Судді:                                                      О. Ю. Береговий

                                                                        О. С. Панасюк