ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року	Львів	Справа № 300/1064/20 пров. № А/857/8945/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Матковська З.М.

секретар судового засідання                     Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року (головуючий суддя Матуляк Я.П., м.Івано-Франківськ) у справі № 300/1064/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання  протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

22.05.2020 року позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії від 13.03.2020 № 492; зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 з 05.03.2020 року.
Позов обґрунтовує тим, що відповідачем протиправно і необґрунтовано прийнято рішення від 13.03.2020 № 492 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком № 1 з тих підстав, що  рішенням Конституційного Суду від 23.01.2020 року за № 1-р/2020  у справі № 1-5/2018(746/15) не внесено зміни до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  та немає порядку виконання даного рішення. Стверджує, що у спірному випадку слід врахувати пункт 3 резолютивної частини  рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року за № 1-р/2020, яким визначено необхідність застосування  статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII  в редакції до внесення змін  Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII  для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах. А саме, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. За доводами позивача станом на 05.03.2020 року (дату звернення із заявою про призначення пенсії) вона досягла відповідного пенсійного віку (45 років), встановленого пунктом "а" частини 1  статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  та здобула необхідний загальний і пільговий страховий стаж, який визнається відповідачем, для призначення пенсії за списком № 1. До заяви про призначення пенсії було подано повний пакет документів про стаж та заробітну плату позивача, а також документи, що посвідчують особу, як це передбачено пунктами 1.1 та 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого  постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року за № 22-1. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року адміністративним позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13.03.2020 № 492 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 05.03.2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що відсутні підстави для призначення пенсії позивачу за віком на пільгових умовах за Списком № 1, з урахуванням тієї обставини, що пенсійне забезпечення громадян, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 здійснюється відповідно до  статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року  за  № 1058-IV  (Закон № 1058). Частина 2 вказаної норми  Закону № 1058  передбачає, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. До досягнення віку встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають, зокрема, жінки, які народилися з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року - після досягнення 48 років 6 місяців і при стажі роботи в період звернення з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 18 років 6 місяців, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Таким чином, ОСОБА_1 набуде право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 після досягнення нею 48 років 6 місяців. Відповідач вважає безпідставним посилання позивача на пункт "а" частини 1  статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки згідно абзаців 1 та 2 пункту 16 розділу  XV  Прикінцеві положення Закону № 1058  до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Щодо посилання позивача на  рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року за № 1-р/2020  у справі № 1-5/2018(746/15) відповідач зазначив, що коментованим рішення визнано неконституційними норми  статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  в редакції  Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року  за  № 213-VІІІ, при цьому,  стаття 114 Закону № 1058  на даний час є чинною та неконституційною не визнавалась. Окрім наведеного, відповідач заперечив щодо стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу з підстав відсутності доказів про фактично понесені позивачем витрати на таку правничу допомогу, а також на їх неспівмірність. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, хоча належно повідомлені про дату час та місце розгляду справи. 
Відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.205 цього Кодексу. 
Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Згідно відомостей, що містяться в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 29.09.1995 року, позивач з 27.04.2005 року по даний час працює в ТОВ "Карпатнафтохім", зокрема: 27.04.2005 року - прийнята на роботу по переводу з ЗАТ "Лукор" в цех з виробництва вуглеводнів виробництва "Поліолефін" апаратником перегонки по п`ятому розряду відділення бензолу і гідрування бензину (запис № 13); 02.06.2008 року - переведено апаратником перегонки шостого розряду відділення бензолу і гідрування бензину цеху з виробництва вуглеводнів виробництва "Поліолефін" (запис № 14); 19.02.2009 року - виробництво "Поліолефін" перейменовано у виробництво етилену і поліетилену (запис № 15).
Вищезазначені періоди роботи ОСОБА_1 за даною професією на вказаному підприємстві підтверджуються також довідками про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, виданими ТОВ "Карпатнафтохім" від 27.02.2020 року за № 56  та від 27.02.2020 року за № 57, наказами ТОВ "Карпатнафтохім" за № 554 від 09.12.2003 року, від 30.12.2005 року за № 550-кн, від 03.12.2008 року за № 622-кн, від 03.12.2013 року за № 386, від 06.11.2019 року за № 574 щодо атестації робочих місць за умовами праці, висновком Державної експертизи умов праці від 27.01.2009 року за № 4487.
Право на призначення пенсії позивач набула з 23 січня 2020 року, з дня  ухвалення Конституційним Судом України рішення від 23 січня 2020 року за № 1-р/2020  (справа №1-5/2018 (746/15), яким визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), статтю  13, частину другу статті  14, пункти "б" - "г" статті  54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада  1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними  Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII. Зокрема, з 23.01.2020 відновлено редакцію  Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ, яка діяла до внесення змін  Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII.
Вважаючи відновленим право на призначення пенсії після досягнення 45-річного віку, 05.03.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Калуського сервісного центру Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та відповідними документами, що підтверджують стаж роботи, зокрема трудовою книжкою. За результатом розгляду поданих позивачем документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 13.03.2020 № 492 з тих підстав, що  рішенням Конституційного Суду від 23.01.2020 року за №1-р/2020  у справі №1-5/2018(746/15) не внесено зміни до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  та немає порядку виконання даного рішення.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до частини першої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»     право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Статтею 13 Закону № 1788-XII встановлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, жінки - після досягнення 50 років, і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Згідно з ч.4 ст.13 цього Закону порядок пенсійного забезпечення осіб, які працювали до введення в дію цього Закону (до 1 січня 1992 року) на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених законодавством, що діяло раніше, визначається   статтею 100 цього Закону.
Відповідно до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи. Тільки у разі якщо такі відомості відсутні у трудовій книжці для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати уточнюючі довідки з місця роботи.
Згідно з п. 1-2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном (пункт 20 Порядку).
Механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника, визначений Порядком підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затвердженим  Постановою правління Пенсійного фонду України 10 листопада 2006 року №18-1  (Порядок №18-1).
Дія цього Порядку поширюється на осіб, які працювали на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, а також на осіб, яким призначено пенсію до набрання чинності цим Порядком (робота, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років) (пункт 2 Порядку №18-1).
Відповідно до пункту 11 Порядку №18-1 для підтвердження стажу роботи заявник подає до управління Пенсійного фонду України у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах за місцем проживання (реєстрації) такі документи: 1) заяву про підтвердження стажу роботи; 2) витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - Єдиний державний реєстр), а для підприємств, установ, організацій, ліквідованих до 01 липня 2004 року та/або щодо яких відсутні дані про проведення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі, - інші документи, які мають підтверджувати факт припинення підприємства, установи, організації в результаті їх ліквідації (у тому числі архівні); 3) трудову книжку; 4) документи, видані архівними установами, зокрема: а) довідку про заробітну плату; б) копії документів про проведення атестації робочих місць; в) копії документів про переведення на іншу роботу, на роботу з неповним робочим днем, надання відпусток без збереження заробітної плати (у разі відсутності - довідка про їх відсутність).
Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого  Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637  передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном.
Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Абзацом 1 пункту 20 Порядку визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).
Отже, право особи на призначення пільгової пенсії згідно зі ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала на роботах, віднесених до Списків № 1 або № 2, і необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт за Списком № 1 або № 2.
Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає, що відповідач в рішенні від 13.03.2020 за № 492 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 на пільгових умовах за списком № 1, розглянувши подані нею необхідні документи, фактично погодився з тим, що позивач має страховий стаж 36 років 6 місяців (що є більше обов`язкових 15 років), та з них 8 років 9 місяців на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (що є також більше необхідних 7 років 6 місяців на зазначених роботах). На момент звернення із заявою від 05.03.2020 року про призначення пенсії на пільгових умовах за списком № 1 ОСОБА_1 досягла 45-річного віку. На переконання суду апеляційної інстанції, за наявності формальної підстави для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, законної мети такої відмови, яка спрямована на те, щоб відповідна пенсія була призначена тим особам, які мають на це законне право, в той же час позбавлення позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по списку № 1, за встановлених обставин, буде не пропорційним втручанням в її право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантоване статтею 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Разом з тим, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про розподіл судових витрат. Щодо цього колегія суддів зазначає наступне.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач в позовній заяві вказував на орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в сумі 7000,00 грн., які очікував понести.
Апелянт в свою чергу, заперечує щодо стягнення судом таких витрат з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, вказуючи на обставину відсутності доказів про фактично понесені позивачем витрати на таку правничу допомогу, а також на їх неспівмірність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат, відповідно до вимог частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
На підтвердження факту залучення адвоката і понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн., ОСОБА_1 надано до суду першої інстанції: договір про надання правової допомоги за № 22/04 від 22.04.2020 року, укладений між адвокатом Лютак Людмилою Леонідівною, яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 54 від 10.05.1994 року та Петриляк Г.В. – долучено до позовної заяви від 19.05.2020 року; додаткову угоду № 1 від 11.06.2020 року до договору про надання правової допомоги № 22/04 від 22.04.2020 року – долучено до письмових пояснень від 11.06.2020 року; акт прийому-передачі послуг № 11/06 від 11.06.2020 року до договору про надання правової допомоги № 22/04 від 22.04.2020 року та додаткової угоди № 1 від 11.06.2020 року з детальним описом робіт, виконаних адвокатом ОСОБА_3 по справі № 300/1064/20, згідно якого адвокатом ОСОБА_3 , виконано наступні роботи: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції "0,5 годин" – 350,00 грн. (пункт 1); вивчення та правовий аналіз доказів по справі "1 година" – 700,00 грн. (пункт 2); підготовка адміністративного позову та додатків до нього згідно з вимогами статей 94, 160 КАС України "5,5 годин" – 3850,00 грн. (пункт 3); вивчення та правовий аналіз відзиву відповідача по справі № 300/1064/20 "0,5 годин" – 350,00 грн. (пункт 4); підготовка додаткових пояснень в порядку статті 44 КАС України та додатків, долучених до них у справі № 300/1064/20 "2,5 годин" – 1750,00 грн. (пункт 5) (а.с.52) – долучено до письмових пояснень від 11.06.2020 року; квитанцію форми № ПО-Д2 серії ААС за № 418616 від 11.06.2020 року щодо оплати позивачем послуг правничої допомоги адвокату Лютак Л.Л. в розмірі 7000,00 грн. – долучено до письмових пояснень від 11.06.2020 року.
Покликання апелянта на те, що вказана справа є справою незначної складності та заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною з обсягом наданих послуг спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема позовною заявою та доданими до неї додатками, додатковими поясненнями та долученими до них документами, які вказують на затрачений адвокатом час на збір доказів та складання позовної заяви.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі № 300/1064/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року.