ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8421/20 Справа № 193/323/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шумська О.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 193/323/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Максімус»
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Максімус» на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2020 року, яка постановлена суддею Шумською О.В. у смт Софіївка Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту ухвали в матеріалах справи відсутні, - 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Максімус», третя особа Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 8,25 га, 8,37 га, 9,64 га від 25.08.2016 року недійсними.
Представник позивача подав заяву про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агро Максімус», третя особа Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 8,25 га, 8,37 га, 9,64 га від 25.08.2016 року недійсними в якому просив суд заборонити ТОВ «Агро Максимус» вчиняти дії, спрямовані на користування земельними ділянками загальною площею 8,25 га - кадастровий номер 1225255100:02:003:0020, 8,37 га - кадастровий номер 1225255100:02:003:0021, 9,64 га - кадастровий номер 1225255000:02:003:0023, що розташовані на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, які належать ОСОБА_1 на праві власності, в тому числі і на обробку та збір урожаю 2020 року сільськогосподарських культур на час розгляду справи.
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агро Максімус», третя особа Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 8,25 га, 8,37 га, 9,64 га від 25.08.2016 року недійсними задоволено.
Заборонено ТОВ «Агро Максимус» вчиняти дії, спрямовані на користування земельними ділянками загальною площею 8,25 га - кадастровий номер 1225255100:02:003:0020, 8,37 га - кадастровий номер 1225255100:02:003:0021, 9,64 га - кадастровий номер 1225255000:02:003:0023, що розташовані на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, які належать ОСОБА_1 на праві власності, в тому числі і на обробку та збір урожаю 2020 року сільськогосподарських культур на час розгляду справи.
В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував, що вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної чи фізичної особи, при цьому постановляючи ухвалу про заборону користуватись спірними земельними ділянками, здійснювати її обробіток та збирати врожай, суд фактично заборонив відповідачу, як сільськогосподарському виробнику, вести свою законну господарську діяльність, направлену на отримання доходу від використання спірних земельних ділянок та вирощувати на них врожай. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника ТОВ «Агро Максімус» - Гайдаша Є.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, в провадженні Софіївського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Максімус», третя особа Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 8,25 га, 8,37 га, 9,64 га від 25.08.2016 року недійсними.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову ОСОБА_1 про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 8,25 га, 8,37 га, 9,64 га від 25.08.2016 року недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову пов`язані з його предметом та у суду є підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд, за заявою учасника справи, має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тобто, забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
При цьому, частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Вказане свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.
При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 149 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
При цьому забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.
Мета забезпечення позову – це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Вживаючи заходи забезпечення позову та забороняючи ТОВ «Агро Максимус» вчиняти дії, спрямовані на користування земельними ділянками загальною площею 8,25 га - кадастровий номер 1225255100:02:003:0020, 8,37 га - кадастровий номер 1225255100:02:003:0021, 9,64 га - кадастровий номер 1225255000:02:003:0023, що розташовані на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, які належать ОСОБА_1 на праві власності, в тому числі і на обробку та збір урожаю 2020 року сільськогосподарських культур на час розгляду справи, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір і невжиття вказаних заходів забезпечення позову у разі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9, при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Разом з тим, вживаючи заходи забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував того, що такий вид забезпечення позову як заборона ТОВ «Агро Максимус», яке є виробника сільськогосподарської продукції, вчиняти дії щодо фактичного користування земельними ділянками перешкоджає здійсненню господарської діяльності останнього, як виробника сільськогосподарської продукції, яка полягає у вільному розпорядженні власністю на правах оренди, у зв`язку з чим, ТОВ «Агро Максимус» може зазнати збитків у виді упущеної вигоди, а орендодавець ОСОБА_1 – неотриманої орендної плати.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 22.07.2020 року у справі 657/1211/19, провадження № 61-3353ск20, у Постанові від 16.09.2020 року у справі 677/1807/18, провадження № 61-10789ск19.
З урахуванням вказаного колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки суд не оцінив обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог та жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права і доводи заявника.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агро Максімус», третя особа Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 8,25 га, 8,37 га, 9,64 га від 25.08.2016 року недійсними.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Максімус» задовольнити. 
Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2020 року скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агро Максімус», третя особа Софіївська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 8,25 га, 8,37 га, 9,64 га від 25.08.2016 року недійсними.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року. 

Головуючий:

Судді: