Постанова
Іменем України
 
12 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 199/8328/17
провадження № 61-4631св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 151 «Волошка»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Руденко В. В. від 27 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 31 січня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року   ОСОБА_1 та ОСОБА_2  звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позову вказали, що після смерті їх батька ОСОБА_5 у вересні  2015 року відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 загальною площею 43,2 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м. При житті спадкодавець склав заповіт                         від 23 жовтня 2007 року, згідно із яким заповів усе належне йому майно ОСОБА_6 (матері), ОСОБА_4 (брату) та ОСОБА_3 (племіннику). Зазначені факти встановленні рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року, яким визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом право власності на 2/3 частки зазначеної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, а тому 1/3 частка спадкового майна, визначена вказаним заповітом, підлягає спадкуванню за законом ними як спадкоємцями першої черги після смерті батька.
Постановою державного нотаріуса четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 05 квітня 2017 року їм відмовлено у видачі свідоцтв на право власності за законом після смерті батька на частину квартири у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно та реєстрації права спадкодавця на це майно за його життя.
Разом із тим судовим рішенням, що набрало законної сили у справі                                № 199/4743/16-ц, встановлені обставини належності спірного майна спадкодавцю, тому наявні правові підстави для визнання за ними права власності на спірне спадкове майно.
У зв`язку з цим позивачі просили суд визнати за кожним з них право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .
 
У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 151 «Волошка», четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позову вказав, що ОСОБА_5 був інвалідом другої групи, перебував у безпорадному стані, а його діти ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) ухилялися від допомоги батькові, хоча мали на це матеріальні можливості.
Оскільки на час смерті ОСОБА_5 саме він, як брат померлого, надавав йому матеріальну допомогу, тому  просив суд визнати за ним, як спадкоємцем другої черги, право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , а спадкоємців першої черги усунути від спадкування.
 
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська  позовні зави об'єднані в одне провадження.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2019 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за кожним із них в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,2 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивачі, як спадкоємці першої черги після смерті батька в установлений законом строк прийняли спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, проте не мають можливості оформити спадщину у зв`язку із відмовою нотаріуса у видачі їм свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що спадкодавець за життя не зареєстрував право на спірне житло. Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили у справі № 199/4743/16-ц, встановлені обставини, які в силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, належності спірного майна спадкодавцю, тому наявні правові підстави для визнання за позивачами права власності на спірне спадкове майно.
Позивачем не доведено факт умисного ухилення позивачів як дітей спадкодавця від надання останньому допомоги, факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через хворобу або каліцтво та його потребу у допомозі саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
При цьому спадкова справа, яка відкрита після смерті ОСОБА_5 , містить заяву ОСОБА_4 від 27 жовтня 2015 року про відмову від спадщини за заповітом на користь іншого спадкоємця за заповітом.
За таких обставин суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для усунення позивачів від спадкування після смерті їх батька, а також підстав для визнання за ОСОБА_4 як спадкоємцем другої черги права власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті брата.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду,                        ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що подання ОСОБА_4 заяви                         від 27 жовтня 2015 року про відмову від спадщини за заповітом на користь іншого спадкоємця не свідчить про неприйняття ним спадщини та не позбавляє у подальшому, після усунення від спадкування спадкоємців першої черги, звернутися із заявою про прийняття спадщини за законом, а тому висновок суду першої інстанції про те, що з огляду на вказану відмову від спадщини усунення позивачів не породжуватиме для ОСОБА_4 прав та обов`язків, є безпідставним. Показання свідків підтверджений факт неможливості ОСОБА_5 за станом здоров'я самостійно забезпечити собі належні умови життя. Матеріали справи містять докази ухилення позивачів від надання допомоги спадкодавцю, а також можливості останніх у наданні такої допомоги.
 
У травні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06 березня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 - його братом.
 
23 жовтня 2007 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно із яким заповів усе належне йому майно ОСОБА_6 (мати), ОСОБА_4 (брат) та                    ОСОБА_3 (племінник). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
 
Після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 загальною площею 43,2 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м.
 
ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадщини користь ОСОБА_3 , подавши до нотаріальної контори відповідну заяву.
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року по справі № 199/4743/16-ц, яке набрало законної сили, частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до                           ОСОБА_7 (дружина спадкодавця), ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_4 ,  обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 151 «Волошка», про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. 
Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
 
Вказаним рішення встановлені обставини належності спірної квартири на праві власності спадкодавцю ОСОБА_5 .
 
Постановою від 05 квітня 2017 року державний нотаріус Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Шугаєва Н. С. відмовила позивачам у видачі свідоцтв на право власності за законом на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5 у вигляді частки спірної квартири у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно та відомостей про те, що спадкодавець за життя зареєстрував право на це нерухоме майно. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Відповідно до положень статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
 
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
 
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
 
Установивши, що батько позивачів за життя набув право власності на спірну квартиру, а останні в установлений законом строк після його смерті звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у вигляді                      1/3 частини вказаної квартири, що залишилась після оформлення племінником спадкодавця ОСОБА_3 2/3 частини цієї квартири на підставі заповіту  від 23 жовтня 2007 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання за позивачами права власності на вказану частину квартири в порядку спадкування після смерті їх батька ОСОБА_5 .
 
Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_4 .
 
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
 
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
 
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня                       2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
 
Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
 
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_4 , оскільки ним не доведено того, що відповідачі свідомо ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, а останній перебував у безпорадному стані та потребував цієї допомоги саме від своїх дітей:   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що могло бути підставою для усунення їх від права на спадкування. При цьому судами установлено, а ОСОБА_4 належними та допустимим доказами не спростовано, що спадкодавець за життя не звертався за допомогою до позивачів, не потребував додаткового матеріального забезпечення, догляду або утримання зі сторони інших осіб, що також свідчить про відсутність підстав для усунення їх від права на спадкування.
 
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, зокрема і щодо наданих свідками показань щодо матеріального стану та стану здоров'я спадкодавця, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                    від 31 січня 2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара