ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №509/1274/19
Апеляційне провадження № 22-ц/813/2469/20
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Борщенка Костянтина Юрійовича в інтересах акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2019 року, постановлену під головуванням судді Бочарова А.І., 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту.
Позов мотивовано тим, що 17 травня 2007 року між АКБ «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є «Укрсоцбанк», після зміни найменування - АТ «УКРСОЦБАНК» (далі – банк),укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 135 000 доларів США.
17 травня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: будинок, житловий з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,201 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за вищевказаною адресою.
У зв`язку з неможливістю виконання умов за кредитним договором та значної заборгованості ОСОБА_2 банк розпочав процедуру стягнення на іпотечне майно.
В подальшому позивачу стало відомо, що реалізувати заставне майно неможливо, оскільки ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року (справа №509/1322/18) накладено арешт на вищевказане нерухоме майно та заборону відчуження.
Посилаючись на те, що накладення арешту на іпотечне майно є порушенням права банку як іпотекодержателя, відповідно до ст. 572 ЦК України, АТ «УКРСОЦБАНК» просило задовольнити його позов (а.с.3-6).

Короткий зміст  заяви про закриття провадження по справі 
24 червня 2019 року від представника відповідача адвоката Цубенко Є.Л. надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1ст.255 ЦК України.
Клопотання обґрунтовано тим, що між сторонами відсутній предмет спору, оскільки:
- у справі №509/1322/18, що розглядається Овідіопольським районним судом Одеської області, ОСОБА_2 є відповідачем по справі, забезпечення позову накладено не за її заявою;
- банк у позовній заяві не зазначив, яким чином відповідачем порушені або оспорюється будь-які права позивача;
- відповідач не чинить перешкоди позивачу у реалізації заставного нерухомого майна (а.с.37-38). 

Короткий зміст судового рішення першої інстанції
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2019 року закрито провадження у справі підставі п.2 ч.1ст.255 ЦК України.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не наведені будь-які докази винних дій відповідача, які б могли привести до порушення його прав, тому між сторонами відсутній сам предмет спору (а.с.54-55).

Доводи апеляційної скарги
В апеляційній скарзі адвокат Борщенко К.Ю. в інтересах АТ «УКРСОЦБАНК» просить скасувати ухвалу від 17 вересня 2019 року про закриття провадження, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Неправильність судового рішення мотивував порушенням судом першої інстанції процесуального права.
Зокрема, апелянт, крім доводів які викладено у позовній заяві, зазначив, що:
- ухвалою суду у справі № 509/1322/18 накладеним арештом порушені права АТ «УКРСОЦБАНК» як іпотекодержателя вищевказаного нерухомого майна, який не є стороною процесу у даній справі;
- наявність неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, а не є підставою для закриття провадження по справі за відсутності спору;
- суд першої інстанції не витребував справу № 509/1322/18 для встановлення дійсних обставин справи та правовідносин сторін;
- ст.ст.37,38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки згідно якого іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а тому накладення арешту порушує право іпотекодержателя на вказане нерухоме майно (а.с.58-63).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 травня 2020 року залучено АТ «Альфа-Банк» до участі у справі в якості правонаступника АТ «Укрсоцбанк».
Представник позивача в судове засідання, призначене на 13 жовтня 2020 року, не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутність.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Закриваючи провадження у справі за п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній предмет спору.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком з таких підстав.
Згідно п.2ч.1ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно,йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. 
Відповідно до ч.1ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між  сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не втрачено інтересу до предмету спору, на час постановлення ухвали суду спірні питання щодо вказаного нерухомого майна не вирішено, за таких підстав клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору є помилковими.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 травня 2007 року між АКБ «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за яким вона отримала кредитні кошти в сумі 135 000 доларів США, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 15 листопада 2010 року (а.с.8-11).
17 травня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № б/н, з урахуванням додаткових угод, згідно до якого за п.1.1. на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: будинок, житловий з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,201 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за вищевказаною адресою (а.с.13-15,16,17).
Звертаючись до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, банк послався на те, що його право як іпотекодержателя на вищевказане майно порушено, оскільки ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року накладено арешт на зазначене нерухоме майно.
Так, згідно інформації Єдиного державного реєстру судових рішень, Овідіопольським районним судом Одеської області від 18 квітня 2018 року (справа №509/1322/18) відкрито провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 10 475 400 грн. за договором позики.
19 квітня 2018 року цим судом за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову накладено арешт на вказане нерухоме майно, заборонено відчужувати нерухоме майно, заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційні дії щодо реєстрації прав, обтяжень, внесення змін тощо).
Банк у своєму позові посилався на те, що ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим розпочато процедуру стягнення на іпотечне майно.
Відповідно до ст.1Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Так, Верховний Суд в постанові від 27 лютого 2019 року (справа №903/825/18) зазначив, що метою забезпечувального зобов`язання, такого як застава (іпотека), є набуття кредитором (заставодержателем) переважного перед іншими кредиторами боржника (заставодавця) права задоволення своїх вимог за рахунок переданого в забезпечення зобов`язання майна боржника (предмета застави (іпотеки), що прямо випливає зі змісту ст.1 закону «Про заставу», ст.ст.1, 3 закону «Про іпотеку».
Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Особливістю таких правовідносин є те, що заставодавець хоч і залишається власником переданого в заставу майна, проте на період забезпечення позбавлений правомочності розпорядження цим майном, а заставодержатель у свою чергу у випадку порушення боржником забезпеченого зобов`язання має право в будь-який момент переважно перед іншими кредиторами такого боржника задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на заставлене майно. У зв`язку із цим заставодержатель має власний пріоритетний майновий інтерес до отриманого в заставу майна боржника, який може бути реалізований ним у будь-який момент у разі порушення забезпеченого зобов`язання.
Таким чином, позивач формально не є учасником спірних правовідносин, які випливають із правовідносин у справі №509/1322/18,по якій винесена з метою забезпечення даного позову ухвала суду від 19 квітня 2018 року про накладення арешту на іпотечне майно боржника,однак накладення арешту на вищевказане майно очевидно та безпосередньо впливає на майновий інтерес іпотекодержателя цього майна, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договором іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна в установленому законом порядку.
Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 903/825/18 та від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17.
Під час розгляду справи, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має права задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. 
Доводи заявника про закриття провадження по справі є необґрунтованими, оскільки правові підстави для закриття провадження відсутні. 
Зазначене свідчить про помилковий висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, тому ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2019 року необхідно скасувати, у задоволені заяви про закриття провадження у справі відмовити, а справу направити суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.368,374,379,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Борщенка Костянтина Юрійовича в інтересах акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»  задовольнити частково. 
Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2019 року про закриття провадження у справі скасувати.
Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 про закриття провадження у справі за позовом акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді: