Постанова
Іменем  України 
21 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 305/1811/16-ц
провадження № 61-13442св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Лугівська сільська рада Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року в складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Фазикош Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лугівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_2 та  просила скасувати рішення сесії Лугівської сільської ради № 712 від 10  серпня 2015 року про відмову в наданні їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та  обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0, 10 га, яка розташована під АДРЕСА_1 ; скасувати рішення 27 сесії Лугівської сільської ради № 623 від 13 березня 2015 року, яким надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту з землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність;та  визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням сесії Лугівської сільської ради від 18 грудня 1997 року її чоловіку ОСОБА_2 передано в приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0, 15 га, на якій вони збудували житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому вона до цього часу проживає.
У червні 2015 року вона звернулася у Лугівську сільську раду з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0, 10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за  адресою: АДРЕСА_1 , і виділити дорогу загального користування.
Рішенням сесії Лугівської сільської ради № 712 від 10 серпня 2015 року їй  відмовлено в наданні такого дозволу, посилаючись на те, що рішенням 27  сесії Лугівської сільської ради № 623 від 13 березня 2015 року її сину, відповідачу, вже надано дозвіл на розробку проекту з землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0, 25 га.
Зазначала, що в цю земельну ділянку площею 0, 25 га безпідставно включено земельну ділянку площею 0, 15 га, якою користується вона, чим порушено її  права. При цьому належний їй будинок АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці, включено до земельної ділянки відповідача як надвірну споруду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 січня 2018  року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з  їх  недоведеності та відсутності порушення прав позивача, оскільки остання не  надала суду доказів того, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та що вона є його спадкоємицею і відповідно має права на спірний житловий будинок і земельну ділянку.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року прийнято відмову позивача від позовних вимог про визнання права власності на  житловий будинок АДРЕСА_1 , рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 січня 2018 року в цій частині визнано нечинним, а провадження у справі в цій частині закрито.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 січня 2018 року скасовано і ухвалено нове про задоволення позову.
Рішення Лугівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №  712 від 10 серпня 2015 року про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на  розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у   власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 10 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , та рішення 27 сесії Лугівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області № 623 від 13 березня 2015 року, яким надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту з землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 25 га у власність, скасовано.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що і позивач ОСОБА_1 , і відповідач ОСОБА_2 є правомірними користувачами присадибних земельних ділянок площею по 0, 15 га, а тому оскаржувані рішення Лугівської сільської ради порушують цивільні (земельні) права та інтереси позивача на  приватизацію земельної ділянки, на якій розташований належний їй на праві власності житловий будинок та господарські споруди за № 200.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на  неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та  порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року і залишити в силі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 січня 2018  року.
Касаційна скарга мотивована тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . Проект землеустрою щодо відведення у власність йому спірної земельної ділянки виготовлений на підставі рішення 27 сесії 6 скликання Лугівської сільської ради № 623 від 13 березня 2015 року та свідчить про те, що земельна ділянка відводиться йому за рахунок земель комунальної власності. Доказів на підтвердження захоплення ним належної позивачу земельної ділянки остання не надала, з клопотаннями про призначення судової експертизи до суду не зверталася.
Проте суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, неповно з`ясував обставини справи, внаслідок чого незаконно скасував рішення місцевого суду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
11 вересня 2019 року справа № 305/1811/16-ц надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду               і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються          у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та проживає в ньому, а  відповідач ОСОБА_2 (син позивача) проживає в сусідньому будинку АДРЕСА_2 .
З 07 липня 1961 року  ОСОБА_1  перебувала в зареєстрованому шлюбі з   ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. 
Рішенням дев`ятої сесії 22 скликання Лугівської сільської ради народних депутатів від 18 грудня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» чоловіку позивача ОСОБА_2 було передано безкоштовно в  приватну власність земельну ділянку площею 0, 15 га для обслуговування жилого будинку, яка знаходилася у постійному користуванні.
Також установлено, що рішенням виконавчого комітету Лугівської сільської ради № 29 від 21 липня 1987 року було погоджено рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу «8-Березня» від 29 березня 1987 року, яким відповідачу ОСОБА_2 і його дружині ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0, 07 га під будівництво індивідуального жилого будинку, а  рішенням цієї ж ради від 24 червня 1993 року відповідачу доділено до наявної присадибної земельної ділянки АДРЕСА_3 ».
Відповідно до відомостей з погосподарських книг за 1991-1995 роки, 1995-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки, за домогосподарством АДРЕСА_1 , в якому проживало подружжя ОСОБА_5 , значиться 0, 15 га земельної ділянки, а за домогосподарством №  НОМЕР_1 , головою якого є відповідач ОСОБА_2 , також значиться 0, 15 га.
Згідно з комісійним актом обстеження домогосподарств № НОМЕР_2 і № НОМЕР_1 від 26  лютого 2019 року, складеним депутатами Лугівської сільської ради, підпис яких засвідчений сільським головою Шемотою М. В., позивач фактично з грудня 1997 року правомірно користуються земельною ділянкою площею 0, 15 га, яка закріплена за  житловим будинком АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка межує з  виділеною відповідачу ОСОБА_2 земельною ділянкою загальною площею 0, 15 га, яка закріплена за житловим будинком № АДРЕСА_2. 
Рішенням Лугівської сільської ради № 623 від 13 березня 2015 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» надано дозвіл відповідачу ОСОБА_2 на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0, 25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_2 . 
Рішенням Лугівської сільської ради № 712 від 10 серпня 2015 року «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і  споруд площею 0, 10 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , між землекористувачами ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та дорогою загального користування, і рекомендовано звернутися до суду, оскільки на вказану земельну ділянку вже надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою сину позивача ОСОБА_2 і присвоєно цій ділянці кадастровий номер 2123685000:09:001:0011.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і  гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.
За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.
Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із  земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на  землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За приписами частин першої, сьомої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи  комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та  юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).
У частині другій статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Вирішуючи спір між сторонами, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з  того, що оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування порушують права позивача, оскільки внаслідок їх прийняття відповідачу ОСОБА_2 було  передано частину земельної ділянки, якою позивач правомірно користується з  1997 року, на якій розташовані належні їй житловий будинок та  господарські споруди, а тому дійшов правильного висновку про задоволення позову. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та  порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до  неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди заявника з  висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи та  стосуються переоцінки доказів. В  силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            
                                                                                                            І. О. Дундар
                                                                        
                                                                                                            Є. В. Краснощоков