Дата документу 22.12.2020 Справа № 334/1723/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №334/1723/19        Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/3415/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» грудня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне майно подружжя, 

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне майно подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_1 з 08 травня 1974 року. 
За час сумісного життя сторонами була придбана чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка розташована у ЖБК-305 «Монтажник-3». Пай за зазначену квартиру був виплачений у 1992 році. 
Також за спільні кошти подружжя 04.01.2002 року була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Квартира була оформлена на ім`я відповідача. 
У лютому 2003 року він переніс ішемічний інфаркт, стан його здоров`я значно погіршився, змінився уклад та якість життя, він був змушений змінити роботу, у зв`язку з чим їх відносини з відповідачем погіршилися, та 15 липня 2008 року шлюб сторін було розірвано.
Вважав, що зазначене майно є спільною сумісною власністю сторін.
Після розірвання шлюбу сторони домовилися про поділ їх спільного майна шляхом залишення у власності відповідача квартири АДРЕСА_1 , та передачі у його власність квартири АДРЕСА_2 . 
На час звернення до суду між сторонами відсутня згода про порядок поділу спільного майна, оскільки відповідач відмовилась від оформлення на його ім`я права власності на квартиру.
На підставі зазначеного просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, 20 березня 2008 року позивач з її письмової згоди подарував квартиру АДРЕСА_1 сину сторін ОСОБА_3 , помилковість висновку суду першої інстанції щодо придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, відсутність підстав для застосування позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходів з того, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, набутим у шлюбі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Статтею 22 КпШС України в редакції, чинній на момент укладення купівлі-продажу спірної квартири, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За приписами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 08 травня 1974 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Кам`яним сільським ЗАГС Вільнянського району Запорізької області, актовий запис №8 (а.с.6). 

Шлюб розірвано 15 липня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 15 липня 2008 року Хортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (а.с.7).

В період перебування у шлюбі сторони придбали у власність чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , розташовану у ЖБК-305 «Монтажник-3». 

Згідно з довідкою №4 голови правління ЖБК-305 «Монтажник-3» від 25.02.2019 року вартість квартири була виплачена сторонами 14.07.1992 року (а.с.8).

Судом також встановлено, що в період перебування у шлюбі сторін за спільні кошти подружжя 04.01.2002 року на ім`я ОСОБА_1 була придбана двокімнатна квартира  АДРЕСА_2  (а.с.10, 11). 

Відповідно до договору дарування № 1054 від 20 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Філіповою Л.П., ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належну йому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 24.03.2006 року, квартиру АДРЕСА_1  (а.с.41). 
Зазначений договір позивачем недійсним не визнавався.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 19.02.2019 року право власності на вищезазначену квартиру належить відповідачці ОСОБА_1 на підставі договору дарування №1276 від 07.07.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О. (а.с.9).

Отже доводи позивача про те, що станом на час розірвання шлюбу 15 липня 2008 року подружжя мало у власності дві квартири: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1  та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 спростовуються матеріалами справи.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції доказів на підтвердження тих обставин, що після розірвання шлюбу сторони домовилися про поділ спільного майна таким чином, що двокімнатна квартира АДРЕСА_2 перейде у власність позивача, а квартира АДРЕСА_1 залишиться у власності відповідачки.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстроване в ЗМБТІ на ОСОБА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, яку сторони набули в період шлюбу.

За приписами ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводам апеляційної скарги про те, що спірна квартира була придбана на кошти сина сторін ОСОБА_3 , які отримані ним від продажу належної йому на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_4 , була надана належна оцінка судом першої інстанції.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходів з того, зазначена квартира ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 , була продана в грудні 1999 року, в той же час спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була придбана в січні 2002 року. 

В матеріалах справи відсутні докази передачі ОСОБА_3 коштів для придбання спірної квартири, а також звернення ОСОБА_3 з позовом про визнання права власності на спірну квартиру.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності, якій, на думку ОСОБА_1 повинен обраховуватись з моменту розірвання шлюбу, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій доказів заперечення відповідача щодо користування ОСОБА_2 спірною квартирою.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири з моменту її придбання в силу статті 74 СК України, а відтак здійснює правомочності власника вільно, на власний розсуд і в силу статей 13, 41 Конституції України не може бути позбавлений такого права.

Для співвласника немає жодного значення тривалість його незнаходження у квартирі, оскільки в силу частини другої статті 12 ЦК України нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення.
Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 27 травня 2020 року, ухваленій у справі № 665/363/17-ц.
З огляду на встановлені судом обставини, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин позовну давність, про яку відповідач зазначала в письмовій заяві від 09.04.2019 року, колегія суддів вважає неприйнятними.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди сторін з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 грудня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова