Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2020 року
місто Київ
 
справа № 461/4885/17
провадження № 61-3474св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сиротяка Михайло Романович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,
третя особа - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - ТОВ «Форінт»), приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сиротяки М. Р., третя особа - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротякою М. Р. 18 серпня 2010 року, який зареєстрований в реєстрі за № 1537, яким звернуто стягнення на належні ОСОБА_1 нежитлове приміщення будівлю, загальною площею 3 079, 1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0, 5271 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер земельної ділянки 4611500000:01:014:0017, в сумі 14 882 783, 28 грн.
Позивач обґрунтовував пред`явлені вимоги тим, що нотаріусом без достатніх підстав вчинено виконавчий напис, оскільки в банку були відсутні правові підстави для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису. Документи, які були подані нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не дають підстав вважати, що сума заборгованості є безспірною.
Стислий виклад заперечень відповідачів
Відповідачі позов не визнали, вважали його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротякою М. Р. 18 серпня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №1537, яким звернуто стягнення на належні ОСОБА_1 нежитлове приміщення будівлю, загальною площею 3 079, 1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0, 5271 га, що знаходиться за адресою:   АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 4611500000:01:014:0017, в сумі 14 882 783, 28 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що банком до нотаріуса подано розрахунок заборгованості на суму 14 409 174, 76 грн, проте оскаржуваний виконавчий напис вчинений на загальну суму 14 853 371, 52 грн, а також тим, що пеня у поданому банком до нотаріуса розрахунку визначена у доларах США, хоча в Україні засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня і, відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню й інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти).
Крім цього, з урахуванням того, що в оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса запропоновано звернути стягнення на спірне нерухоме майно, яке належить позивачу ОСОБА_1 , однак це майно на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 30 березня 2010 року у справі № 9/38 (яке в подальшому було скасовано) до 2017 року було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім 
«Галичина-Транс» (далі - ТОВ «ТД «Галичина-Транс»), тому суд визнав поважними причини пропуску позивачем ОСОБА_1 строку на звернення до суду з цим позовом.
Постановою Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості. Матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи банком, а доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. Крім того, позивач не навів в суді будь-яких доводів на спростування розміру пені, нарахованої банком за кредитним зобов`язанням. З урахуванням наведеного висновки суду першої інстанції стосовно неправомірності заявлення банком до стягнення пені в іноземній валюті не відповідають нормам матеріального права, що визначають порядок та валюту виконання грошових зобов`язань на території України.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 14 лютого 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Заявник стверджує, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставних висновків про те, що позивачем не доведено, що визначена банком сума заборгованості є безспірною, а тому дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, судом не враховано, що розмір загальної заборгованості розрахований банком поза межами трьох років з дати виникнення права на стягнення заборгованості. Судом також не взято до уваги, що банк 19 травня 2010 року надіслав позивачу вимогу про дострокове повернення кредиту, відповідно, з цієї дати не мав права нараховувати в подальшому проценти та пеню, втім зазначені суми включені у розрахунок. банку. Наведене у сукупності свідчить про відсутність безспірності розміру заборгованості, а тому суд апеляційної інстанції скасував рішення суду, яке відповідало вимогам закону.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві відповідачі просили відмовити у задоволенні касаційної скарги з підстав її необґрунтованості.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 05 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» 
(далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 010/08-3/2793/в, згідно із умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 1 875 000, 00 дол. США для придбання нерухомого майна з процентною ставкою 12 % річних на строк до 14 квітня 2017 року.
15 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 010/08-3/2793/в, відповідно до умов якого ОСОБА_1 у забезпечення вимог банку, які витікають з умов згаданого кредитного договору, передав у іпотеку нерухоме майно - нежитлове приміщення будівлі, загальною площею 3 079, 1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0, 5271 га, за цією ж адресою, кадастровий номер 4611500000:01:014:0017.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором на його адресу скеровано вимогу від 13 травня 2010 року № 02-06-02/15-1675 про погашення заборгованості за кредитним договором та запропоновано, зокрема, у тридцятиденний строк з моменту отримання вимоги в повному обсязі виконати свої зобов`язання перед банком за кредитним договором та погасити заборгованість та пеню за несвоєчасне виконання своїх зобов`язань, яка згідно з деталізованим розрахунком (долученим до вимоги) станом на 29 квітня 2010 року склала 1 817 985, 94 дол. США, що еквівалентно 14 409 174, 76 грн.
ОСОБА_1 попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги у тридцятиденний строк з моменту її отримання банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки та за процедурою примусового стягнення заборгованості.
Зазначену вимогу отримано позивачем 19 травня 2010 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте не виконано, що стало підставою для звернення банку 11 серпня 2010 року до приватного нотаріуса Сиротяка М. Р. із заявою за 
№ 02-06-02/15-2917 про вчинення виконавчого напису на договорі іпотеки та договорі про внесення змін до договору іпотеки про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог відповідача у розмірі 1 882 294, 17 дол. США, що в еквіваленті станом на 05 серпня 2010 року складало 14 853 371, 52 грн.
До згаданої заяви від 11 серпня 2010 року за № 02-06-02/15-2917 банком долучено деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 05 серпня 2010 року.
18 серпня 2010 року приватним нотаріусом Сиротяком М. Р. за реєстровим № 1537 вчинено виконавчий напис на договорі іпотеки та договорі про внесення змін до договору іпотеки про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог банку.
Судом першої інстанції досліджено матеріали витребуваної цивільної справи № 2-3076/11, яка розглядалася Галицьким районним судом м. Львова за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28 лютого 2012 року у справі № 2-3076/11 позов залишено без розгляду.
У витребуваній справі № 2-3076/11 містяться пояснення приватного нотаріуса Сиротяка М. Р. з долученими копіями документів, які подавалися ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» при зверненні за вчиненням виконавчого напису. Серед таких документів на аркуші справи 135 міститься розрахунок заборгованості, поданий банком, де загальна сума заборгованості зазначена 14 409 174, 76 грн. Проте оскаржуваний виконавчий напис вчинений на загальну суму 14 853 371, 52 грн.
У заяві банку від 11 серпня 2010 року (187 аркуш справи № 2-3076/11) до нотаріуса про вчинення виконавчого напису визначено розмір заборгованості станом на 05 серпня 2010 року, яка складалася з боргу за кредитом 1 882 294, 17 дол США, що в еквіваленті становить 14 853 371, 52 грн з урахуванням основного боргу у розмірі 1 720 242, 37 дол. США, відсотків у розмірі 142 315, 54, 40 дол. США, пені за несплату кредитних коштів у розмірі 7 136, 53 дол. США, пені за несплату відсотків у розмірі 12 599, 73 дол. США.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України 
«Про нотаріат» (тут і далі у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема діюча на момент вчинення нотаріальної дії Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція).
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія 
(пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та розділ 32 Інструкції.
Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Згідно з пунктом 283 Інструкції для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, має бути зазначено: відомості про найменування і адресу стягувача та боржника; дата та місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу буде необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Вчинення виконавчого напису за заявою одного з іпотекодержателів здійснюється нотаріусом після спливу десяти днів з дня одержання іншими іпотекодержателями письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі отримання письмової заяви від попереднього іпотекодержателя, який має вищий пріоритет, про припинення звернення стягнення на предмет іпотеки виконавчий напис нотаріусом не вчиняється. Виконавчий напис на іпотечному договорі, що передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя за основним зобов`язанням, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами основного зобов`язання, вчиняється нотаріусом за умови подання іпотекодержателем документів, достатніх для встановлення безспірності заборгованості та прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до пункту 284 Інструкції нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.
Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у згаданому Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, що зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Інструкції.
Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
За результатами аналізу наведених норм можна зробити такі висновки.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису 
(стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений Інструкцією, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень, письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.
Оцінка безспірності вимог кредитора
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України 
«Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження 
№ 14-84цс19).
У справі, що переглядається, у травні 2010 року банк надіслав боржнику вимогу про дострокове стягнення кредитної заборгованості.
Тобто кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом.
Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами відсутня домовленість про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження 
№ 14-10цс18) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 
№ 14-318цс18), у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти та пеню лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора безпосередньо до позичальника з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків та пені є безпідставним.
У заяві про вчинення виконавчого напису банк визначив до стягнення проценти за кредитом та пеню, що нараховані після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що нарахована банком заборгованість є безспірною, оскільки відповідно до виконавчого напису було звернуто стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, в яку включено, зокрема, й проценти за користування кредитними коштами та пеню, що нараховані банком після зміни строку виконання зобов`язання. Наведене є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 607/13646/18 (провадження 
№ 61-21494св19), підстав відступити від зазначеного висновку судом не встановлено.
Враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.
Щодо правильності застосування правил про позовну давність
Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватися тільки за допомогою звернення до суду.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
За правилами статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», заяви № 22083/93, 22095/93; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Як встановлено судами, позивачу було відомо про наявність оскаржуваного напису щонайменше з 2011 року, за наслідком чого він звернувся до банку із аналогічним позовом, який у 2012 році залишено без розгляду.
Суд першої інстанції, здійснюючи оцінку причин пропуску позовної давності, зробив помилковий висновок про поважність пропуску цього строку з тих підстав, що право власності на спірне майно, яке було предметом іпотеки, відповідно до рішення Господарського суду Львівської області від 30 березня 2010 року у справі №9/38 перейшло до іншої особи.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.
Водночас, доводи суду першої інстанції про поважність причин пропуску позовної давності Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки незалежно від того, чи належало спірне майно позивачу, він не втрачав статус боржника за виконавчим написом, не звільнявся від обов`язку виконати своє зобов`язання перед банком.
Суд виходить з того, що виконавчий напис - це безумовна вимога про виконання зобов`язаною особою свого договірного обов`язку, що підлягає примусовому виконанню. Цей напис є формою реалізації юрисдикційного захисту, що застосовується у нотаріальному порядку.
У досліджуваних правовідносинах така вимога, у першу чергу, спрямована на пред`явлення до боржника претензії щодо виконання свого основного обов`язку, що випливає з кредитного договору; у другу чергу, кредитор використовує своє право на реалізацію своїх повноважень із акцесорного зобов`язання - іпотеки.
Наведені твердження позивача не ґрунтуються на аналізі змісту договірного зобов`язання, що існує між сторонами, оскільки тимчасова втрата боржником права власності на предмет іпотеки жодним чином не призвела до зміни його статусу у зобов`язанні з кредитного договору та не позбавляла його права звернутися до суду з такими самими позовними вимогами своєчасно, тобто в межах позовної давності.
З урахуванням наведених обставин, враховуючи, що позивач не довів наявність поважних причин пропуску позовної давності та звернувся до суду після спливу семи років з моменту, коли йому стало відомо про наявність оспорюваного ним напису, до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, наведених у цьому рішенні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00 від 18 липня 2006 року, § 23).
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 липня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко