19.11.20
22-ц/812/1724/20
Провадження № 22-ц/812/1724/20         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

                                       
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 484/997/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Лівшенком О.С.,
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 
про визначення часток у спільному майні
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 12 серпня 2020 року суддею Паньковим Д.А. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена).
У С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позивачка зазначала, що вона та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1995 року по 2000 рік. Під час шлюбу за спільні кошти вони придбали на ім`я відповідача 5/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки чоловіка та жінки в якому є рівними, а згоди щодо добровільного поділу колишнє подружжя не досягло, ОСОБА_1 просила розділити нерухомість, визначивши за кожним по 1/10 частки нерухомості.
Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та, не заперечуючи факт придбання спірного майна під час шлюбу, просив застосувати позовну давність до вимог позивачки, перебіг якої має починатись з моменту розірвання шлюбу, а саме з 10 серпня 2000 року.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. За ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності по 1/10 частки домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 . З ОСОБА_2 стягнуто 840 грн. 40 коп. судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт належності придбаної частини домоволодіння до спільної власності подружжя, а також рівність часток сторін є доведеними, а початок перебігу позовної давності пов`язано не з моментом розірвання шлюбу, а з часу, коли особа дізналась про порушення свого права. Оскільки відповідач не довів, що початок перебігу позовної давності знаходиться поза межами трирічного строку, позовна давність до вимог ОСОБА_1 не може вважатись пропущеною.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Відповідач не погодився з висновком суду про те, що позовна давність не сплинула, зазначаючи, що спір між сторонами щодо нерухомості існує з 2010 року.
Правом відзиву на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 не скористалась.
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.63-70).
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власності, часток кожного у спільному майні подружжя та щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Кодексу законів про шлюб та сім`ю, який діяв на час придбання спірного майна, так і нормами Сімейного кодексу 2004 року, який діє на час виникнення спору та регулює умови та порядок поділу (визначення часток) майна.
Так, відповідно до статті 22 КЗпШС майно, нажите  подружжям  за  час  шлюбу,  є  його   спільною сумісною  власністю.  Кожен  з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.  
У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 КЗпШС). 
Аналогічно вирішує ці питання і стаття 60 СК, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. 
За статтею 61 СК  об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. 
Згідно зі статтями 63 та 70 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. 
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК).
Зі змісту статті 69 СК вбачається, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за вимогами однією зі сторін суд може поділити майно в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; присудити майно одному з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми та інше. 
У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, а згода щодо сплати/отримання компенсації відсутня, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 березня 1995 року (а.с.5).
Шлюб розірвано 10 серпня 2000 року (а.с4). 
7 липня 1998 року на ім`я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №592942 придбано 5/25 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.6).
Враховуючи, що нерухоме майно (частина домоволодіння) було придбане сторонами за час шлюбу, а спільність коштів відповідач не заперечував, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що частка нерухомості є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та кожен із сторін має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки між колишнім подружжям на час розгляду справи не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, суд правильно вважав вимоги позову обґрунтованими.
Такий спосіб вирішення майнових спорів подружжя, як визначення частки у спільному майні, хоча і не є поділом майна в натурі у розумінні статті 71 СК, але не суперечить нормам сімейного законодавства та є самостійним способом захисту майнових прав подружжя.
Отже, висновки суду щодо визнання за кожним з колишнього подружжя права на Ѕ частку придбаної нерухомості відповідають обставинам справи та вимогам сімейного законодавства.
Щодо застосування позовної давності.
За загальними правилами статей 257, 268 ЦК позовна давності складає три роки та починає перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
За статтею 29 КЗпШС до вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного  подружжя,  встановлювався  трирічний  строк  позовної давності. 
Згідно зі  статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права
За таким же правилом обчислюється позовна давність за діючими нормами сімейного законодавства. 
Так, частиною 2 статті 72 СК передбачається , що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. 
Докази мають бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК), допустимими, тобто одержаними у встановленому законом порядку (стаття 78 ЦПК), достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК).
Оскільки подання заяви про застосування позовної давності до вимог позивача є правом відповідача, то саме відповідач має довести факт пропуску позивачем позовної давності. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєструвалась у спірному будинку після розірвання шлюбу - 31 жовтня 2001 року та зареєстрована за цією адресою і на цей час (а.с.7). Спірну нерухомість як місце проживання позивачки зазначає і відповідач ОСОБА_2 (а.с.44).
Але у будь-якому випадку відсутність позивачки за місцем реєстрації сама по собі не може свідчити про порушення її прав на володіння та розпорядження майном, яке є спільною власністю, та бути підставою для обчислення строку саме з цього часу. 
При цьому матеріали справи не містять достовірних відомостей про те, що права ОСОБА_1 , як співвласниці, були порушені відповідачем вже у 2010 році. 
Заперечень щодо права ОСОБА_1 на частку у спільному сумісному майні колишнього подружжя відповідач не заявляв і в суді.
Будь-яких доказів на підтвердження того факту, що спір між сторонами виник з 2010 року і позивачка з цього часу знала про порушення своїх прав, ОСОБА_2 не надав.
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 не довів сплив позовної давності до вимог ОСОБА_1 про визначення часток у спільному сумісному майні, відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Доводи апелянта про те, що позовна давність сплинула, оскільки шлюб між сторонами розірвано у 2000 році, не мають правового значення. Такі твердження суперечать вимогам статті 29 КЗпШС та статті 268 СК, зміст яких наведено вище.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Первомайського районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Головуючий                                        О.О.Данилова
Судді                                                        В.В.Коломієць 
Н.О.Шаманська

---------------------------------
повну постанову складено 19 листопада 2020 року