Ухвала
 
30 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 212/10057/18
провадження № 61-17447ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» про зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: спонукати Товариство з обмеженою відповідальності «Житлокомцентр» (далі - ТОВ «Житлокомцентр») до укладання зі Зборами співвласників багатоквартирного будинку   АДРЕСА_1 договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 06 липня 2018 року шляхом визнання укладеним договору в поданій ним редакції, а також спонукати ТОВ «Житлокомцентр» належним чином оформити Додаток № 3 до вказаного договору на основі наявної в нього документації, встановити порядок виконання рішення суду в певний проміжок часу. 
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 10 липня 2016 року співвласники багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 прийняли такі рішення: управляти своїм будинком «Зборами співвласників» та обрати Уповноваженими особами будинку АДРЕСА_1 на час укладання, внесення змін та розірвання договору з Управителем, здійснення контролю за його виконанням та для подання заяви до виконкому Криворізької міської ради про прийняття на зберігання Протоколу Зборів та для інших представницьких функцій в органах місцевого самоврядування та державних органах: ОСОБА_2 , співвласника квартири НОМЕР_1 ; ОСОБА_1 , співвласника квартири НОМЕР_2 ; ОСОБА_3 , співвласника квартири НОМЕР_3 та визначити Управителем будинку АДРЕСА_1 ТОВ «Житлокомцентр». Також вирішили, що затвердження умов договору здійснюється тільки після надання Управителем проєкту договору та узгодження його Зборами співвласників. Він провів багато перемовин з відповідачем щодо укладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за розробленим Зборами співвласників проєктом договору. Однак відповідач не прийняв розроблених ними умов договору та безпідставно запропонував дискримінаційні умови щодо вартості та ціни послуг, які суперечать чинному законодавству.
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлокомцентр» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року - без змін.
 
19 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є спонукання суб`єкта підприємницької діяльності до укладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та додатку № 3 до цього договору на умовах, визначених співвласниками будинку.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 червня 2018 року у справі № 922/3396/17, не заслуговують на увагу, оскільки заявник не навів формулювання висновку судів щодо застосування норми права, з яким він не погоджується, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваних судових рішень сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. Тобто заявник зробив лише формальне посилання на судові рішення касаційного суду, що не дає підстав для висновку про невідповідність оскаржуваних судових рішень правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду. Крім того, у справах № 6-59цс13 та № 922/3396/17, на які посилається заявник, встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Так у справі № 6-59цс13 предметом позову було стягнення заборгованості з оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території, а у справі № 922/3396/17 - зобов`язання передати документи щодо введення будинку в експлуатацію. В цій же справі предметом позову є спонукання суб`єкта підприємницької діяльності до укладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та додатку до цього договору на умовах, визначених співвласниками будинку.
 
Посилання заявника на постанову Вищого господарського суду України від 13 квітня 2017 року у справі № 917/1583/16 також не заслуговує на увагу, тому що вказана постанова не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 263 ЦПК України, а відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а не Вищого господарського суду України.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення в постанові Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року, додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» про зобов`язання вчинити дії.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов