Справа № 461/8957/19                                Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/2302/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Провадження № 22-ц/811/2303/20
Категорія:61

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 червня 2020 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Перша Львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що після смерті його дядька, ОСОБА_5 , відкрилася спадщина на усе спадкове майно: 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , 1/3 частина земельної ділянки площею 0,0599 га, наданої для ведення садівництва в садівничому кооперативі «Веселка» в с. Скнилів, Пустомитівського району Львівської області. При поданні заяви про прийняття спадщини йому стало відомо, що ОСОБА_5 за життя склав заповіт, яким усе своє майно заповів ОСОБА_3 , яка є сестрою померлого. Стверджує, що через незадовільний стан здоров`я заповідач не міг сам скласти і прочитати заповіт, оскільки він важко хворів, погано бачив на одне око, зір на іншому оці також був поганий, завжди потребував стороннього догляду. З наведених підстав просить визнати заповіт ОСОБА_5 недійним.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. 
Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду та додаткове рішення суду є незаконними та необгрунтованими, такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Апелянт стверджує, що посвідчення заповіту при свідках здійснюється у випадку, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, відтак зважаючи на те, що заповідач був особою похилого віку, у нього були вади зору, що не заперечувалося представниками відповідача, йому потрібна була стороння допомога, тобто заповіт мав бути підписаний двома свідками. Зазначає, що в оспорюваному заповіті відсутня інформація про свідків, не повністю встановлено особу свідка, що є підставою для визнання заповіту недійсним у зв`язку з його неналежним оформленням. Вважає, що суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_6 у зв`язку з порушенням строку, передбаченого ч. 3 ст. 91 ЦПК України, що є порушенням норм процесуального права, оскільки клопотань про розгляд справи по суті сторони не заявляли, ухвала про закінчення підготовчого засідання не постановлялася судом, відтак суд, на думку апелянта, прийшов до невірного висновку про пропуск строку звернення до суду з клопотанням про допит свідка. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Щодо додаткового рішення, апелянт стверджує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначає, що представник відповідача не зазначив у договорі про надання правової допомоги чіткого переліку наданих послуг. Вважає, що надані витрати, пов`язані з правничої допомогою, є необгрунтованими, належним чином не оформлені та неспіврозмірні з розглядом справи. З наведених підстав просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у стягненні судового збору.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, прочитаний заповідачу двома свідками, підписаний заповідачем та свідками у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення порядку посвідчення заповіту, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статі 1257 ЦК України). Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Частина 4 ст. 207 ЦК України передбачає, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2016 року у м. Львові приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І.М. було посвідчено заповіт ОСОБА_5 . Згідно з текстом заповіту останній зробив наступне розпорядження на випадок своєї смерті: все своє майно заповів своїй сестрі ОСОБА_3 .
У заповіті також вказано, що у зв`язку із похилим віком ОСОБА_5 , заповіт у його присутності і на його особисте прохання прочитаний вголос запрошеними заповідачем свідками о 12 год. 00 хв. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт підписаний заповідачем та свідками.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.
З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_1 16 вересня 2019 року звернувся до Першої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку із цим нотаріусом було встановлено наявність заповіту померлого.
19 жовтня 2019 року до Першої львівської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за заповітом. ІНФОРМАЦІЯ_4 син померлого – ОСОБА_8 подав заяву нотаріусу про те, що йому відомо про заповіт батька, на отримання свідоцтва про прийняття спадщини він не претендує.
Порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 295/5 від 22 лютого 2012 року, у відповідній редакції.
Так, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою (п.1.8 глави третьої Розділу ІІ Порядку).
На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менш, ніж при двох свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (п.1.11 глави третьої Розділу ІІ Порядку).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із встановлених судом обставин, що через похилий вік спадкодавця ОСОБА_5 , наявність труднощів у самостійному прочитанні тексту заповіту, за його проханням документ був зачитаний вголос свідками та підписаний ними поряд із заповідачем, про що вказано у тексті заповіту. Дані обставини підтверджені письмовими доказами, поясненнями представника відповідача та показаннями допитаного у якості свідка в судовому засіданні приватного нотаріуса ОСОБА_9 . 
Позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на спростування вищезазначених встановлених судом обставин справи. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що посвідчення заповіту при свідках та підписання заповіту поряд із заповідачем іншими особами на прохання заповідача та в його присутності відповідає, як положенням статей 1248, 1253 ЦК України, так і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, прочитаний заповідачу двома свідками, підписаний заповідачем та свідками у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема, послідовність всіх необхідних у даному процесі дій, і позивачем не доведено таких порушень даного процесу, які б мали наслідком недійсність заповіту. 
Позивачем не спростовано належними та допустимими доказами, що волевиявлення заповідача було вільним і зміст заповіту щодо призначення відповідача спадкоємцем майна померлого відповідало внутрішній волі заповідача.
Сама по собі та обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я та в силу віку мав поганий зір, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо виявити свою волю.
Судом першої інстанції досліджено ту обставину, що заповідач був інвалідом І групи по зору, а це, на думку позивача, свідчить про недійсність складеного ним заповіту. Такі твердження позивача спростовуються встановленими судом обставинами, а також тим, що інвалідність ОСОБА_5 була встановлена МСЕК у березні 2018 року, тоді як заповіт складений 24 березня 2016 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
 
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
 
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
 
3) судом не вирішено питання про судові витрати;
 
4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
 
Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Згідно з положеннями  ч. ч. 1, 2, 3,4 ,5, 6  ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами . 
На виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України 13 лютого 2020 року представниками відповідача до суду була подана заява про стягнення з відповідача судових витрат, орієнтовний розмір витрат становить по 10000.00 грн. кожному представнику ОСОБА_3 . 
Як вбачається із заяви про розподіл судових витрат від 04 червня 2020 року, понесених у зв`язку з розглядом справи, з метою надання професійної правничої допомоги ОСОБА_10 у судовій справі між нею та адвокатом ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги № 34 від 15 січня 2020 року, відповідно до якого видана довіреність на представлення інтересів в суді.
03 червня 2020 року на виконання умов зазначеного договору між адвокатом та відповідачем було складено акт наданих послуг, згідно з яким адвокат надав, а клієнт прийняв наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи - 700,00 грн, складання заяви про відкладення судового засідання 15 січня 2020 року - 300,00 грн, підготовка відзиву - 500,00 грн, підготовка заяви про стягнення судових витрат - 500,00 грн, участь адвоката у підготовчому судовому засіданні 13 лютого 2020 року, судових засіданнях 19 травня та 03 червня 2020 року - 3000,00 грн, всього - 5000,00 грн.
До заяви про ухвалення додаткового рішення додано три квитанції: від 12 лютого 2020 року про сплату на користь Юридичної консультації Залізничного району м. Львова 500,00 грн, від 02 червня 2020 року про сплату 1500,00 грн та від 03 червня 2020 року про сплату 3000,00 грн.
Виходячи із положень статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який враховуючи обставини і складність справи та беручи до уваги подані адвокатом Мисенко С.А. докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, дійшов висновку про те, що заявником надано суду необхідні докази понесення витрат за надання правової допомоги, тому відповідач ОСОБА_3 має право на компенсацію таких витрат за рахунок відповідача в сумі 5000,00 грн.
З врахуванням положень ч.2 ст. 376 ЦПК України доводи апелянта про порушення норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відмову в їх задоволенні.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржувані рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 червня 2020 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16.12.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.