ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/340/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року в адміністративній справі №160/340/20 (головуючий суддя першої інстанції Олійник В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, (третя особа - Дніпровська міська рада) про скасування податкових повідомлень-рішень, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач 11.01.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.07.2019 року:
№000097151500436 про сплату 35588, 16 грн.; № НОМЕР_1 про сплату 569,62 грн., 
№ НОМЕР_2 про сплату 524,94 грн., № НОМЕР_3 про сплату 23726,68 грн., 
№ НОМЕР_4 про сплату 6221,13 грн., № НОМЕР_5 про сплату 3542435 грн., № НОМЕР_6 про сплату 6682,79 грн., № НОМЕР_7 про сплату 2006,70 грн., № НОМЕР_8 про сплату 372,25 грн., № НОМЕР_9 про сплату 8391,64 грн., № НОМЕР_10 про сплату 2833,20 грн., № НОМЕР_11 про сплату 16094,53 грн., № НОМЕР_12 про сплату 3998,50 грн., № НОМЕР_13 про сплату 577,07 грн., № НОМЕР_14 про сплату 506,33 грн., № НОМЕР_15 про сплату 1325,39 грн., № НОМЕР_16 про сплату 1373,79 грн., № НОМЕР_12 про сплату 3998,50 грн., № НОМЕР_17 про сплату 6381,22 грн., № НОМЕР_18 про сплату 6232,30 грн., № НОМЕР_19 про сплату 24757,95 грн., №000097251500436 про сплату 6701,40 грн., загалом на суму 194288,44 грн..
В обґрунтування позову зазначено, що податок, визначений у вказаних податкових повідомленнях-рішеннях, нарахований на об`єкти нежитлової нерухомості. Позивач не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки відповідно до підпункту «г» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад. Позивач зазначає, що на теперішній час ОСББ «Славія» не виконано рішення суду про усуненння перешкод в здійснені права власності позивача на нежитлові приміщення, у зв`язку з чим позивач обмежений в праві власності щодо них та не може їх використовувати за цільовим призначенням, здавати в оренду, продати чи будь - яким іншим способом відступити або передати право власності на них, що виключає їх оподаткування. Також позивач посилається на те, що оскаржувані рішення були прийняті 11.07.2019 року, а отримані позивачем лише 19.07.2019 року, хоча відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України рішення мали бути надіслані (вручені) платнику податків до 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Дніпровську міську раду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в адміністративному позові.
Третя особа подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку письмового провадження, а тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження, про що сторони повідомлені належним чином. 
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу на праві власності належать об`єкти нежитлової нерухомості (нежитлові приміщення) загальною площею 51111,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а сааме: 
- приміщення №1а (загальною площею 637,3 кв.м.);
- приміщення №2001 (загальною площею 951,5 кв.м.);
- приміщення №7002 (загальною площею 167,1 кв.м.);
- приміщення №7001 (загальна площа 955,9 кв.м.);
- приміщення №4006 (загальна площа 180 кв.м.);
- приміщення №VІІІ (загальна площа 53,9 кв.м.); 
- приміщення №3002 (загальна площа 179,5 кв.м.); 
- приміщення №5002 (загальна площа 171,4 кв.м.);
- приміщення №6002 (загальна площа 167,4 кв.м.); 
- приміщення №7002 поз. 19-34 (загальна площа 665 кв.м.); 
- приміщення №ІІ пз 19-23, 25, 26 (загальна площа 35,6 кв.м.);
- приміщення №7104 (загальна площа 36,9 кв.м.); 
- приміщення № №7101, 7102, 7103 (загальна площа 107,4 кв.м.); 
- приміщення №7105 (загальна площа 15,5 кв.м.); 
- приміщення №1001-б (загальна площа 225,4 кв.м.); 
- приміщення №1001-а (загальна площа 76,1 кв.м.); 
- приміщення №1001 (загальна площа 432,3 кв.м.);
- паркувальні місця №41 (загальна площа 13,6 кв.м.), №70 (загальна площа 14,1 кв.м.), №23 (загальна площа 10 кв.м.) та №71 (загальна площа 15,3 кв.м.) (а.с.60-79).
11.07.2019 року відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення, згідно яких позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачуються фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а саме (а.с.5-26): 
- №000097151500436 про сплату 35588 грн. 16 коп.;
- №000096651500436 про сплату 569 грн. 62 коп.;
- №000096751500436 про сплату 524 грн. 94 коп.;
- № НОМЕР_3 про сплату 23726 грн. 68 коп.;
- № НОМЕР_4 про сплату 6221 грн. 13 коп.;
- № НОМЕР_5 про сплату 35424 грн. 35 коп.;
- № НОМЕР_6 про сплату 6682 грн. 79 коп.;
- № НОМЕР_7 про сплату 2006 грн. 70 коп.;
- № НОМЕР_8 про сплату 372 грн. 25 коп.;
- № НОМЕР_9 про сплату 8391 грн. 64 коп.;
- № НОМЕР_10 про сплату 2833 грн. 20 коп.;
- № НОМЕР_11 про сплату 16094 грн. 53 коп.;
- № НОМЕР_12 про сплату 3998 грн. 50 коп.;
- № НОМЕР_13 про сплату 577 грн. 07 коп.;
- № НОМЕР_14 про сплату 506 грн. 33 коп.;
- № НОМЕР_15 про сплату 1325 грн. 39 коп.;
- № НОМЕР_16 про сплату 1373 грн. 79 коп.;
- № НОМЕР_12 про сплату 3998 грн. 50 коп.;
- № НОМЕР_17 про сплату 6381 грн. 22 коп.;
- № НОМЕР_18 про сплату 6232 грн. 30 коп.;
- № НОМЕР_19 про сплату 24757 грн. 95 коп.;
- № НОМЕР_20 про сплату 6701 грн. 40 коп.
02 серпня 2019 року позивач подав скаргу до Державної фіскальної служби України на вищезазначені податкові повідомлення-рішення (а.с.30-32).
Рішенням від 30 листопада 2019 року ДПС України за результати розгляду скарги оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишено без змін (а.с.33-37).
Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, ОСОБА_1 оскаржив їх до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
З 01.01.2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 року №71-VIІI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», стаття 266 Податкового кодексу України викладена в новій редакції, введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.1, пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України).
Згідно із пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України до об`єктів нежитлової нерухомості відносяться будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
Спірним питанням данної справи є встановлення того, чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
В адміністративному позові та апеляційній скарзі позивач посилається на те, що на теперішній час існують перешкоди в здійснені позивачем права власності на нежитлові приміщення з боку ОСББ «Славія», у зв`язку з чим в праві обмежений в праві власності щодо них та не може їх використовувати за цільовим призначенням, здавати в оренду, продати чи будь - яким іншим способом відступити або передати право власності на них, що виключає їх оподаткування. 
Колегія суддів не приймає до уваги таке посилання позивача, оскільки наявність перешкод в користуванні нежитловим об`єктом нерухомості не входить до переліку об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування зазначеним податком, наведених у підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Вказаний перелік не передбачає об`єктів нежитлової нерухомості, відносно яких власник будь-яким чином обмежений у праві власності з боку інших осіб.
Крім того, апелянт посилається на підпункт «ґ» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, відповідно до якого не є об`єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що підпункт «ґ» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України стосується об`єктів житлової нерухомості. 
Проте, позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано на підтвердження того, що нерухомість, яка йому належить на праві власності, є житловою. 
Навпаки, наявна в матеріалах справи інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.., свідчить що належні позивачу об`єкти нерухомості є нежитловими приміщеннями торговельно-комерційного призначення, паркувальними місцями в автопаркінгу.
Колегія суддів вважає, що за відсутності доказів того, що об`єкти нерухомості, які перебувають у власності позивача, є житловою нерухомістю непридатною для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, підстави для застосування у спірних відносинах положень п. «ґ» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України також відсутні. 
Позивач не звільнений від визначеного ПК України обов`язку сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем строку надіслання податкових повідомлень-рішень, апеляційнй суд зазначає наступне.
Відповідно до п.п.286.5 ст.286 ПКУ нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Порушення податковим органом порядку винесення позивачу податкових повідомлень-рішень (після 01 липня року базового податкового періоду) свідчить про недотримання відповідачем процедури надіслання (вручення) податкових повідомлень - рішень, встановленої ПК України, та є підставою для сплати податкового зобов`язання в більш пізній термін відповідно п.п.266.10.1. п.266.10 ст.266 ПКУ (протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення), однак, не впливає на правомірність самого податкового повідомлення-рішення та не може бути підставою для його скасування.
Сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку, порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення жодним чином не впливає на його законність, так як нормами Податкового кодексу України не передбачено такої підстави для визнання податкових повідомлень-рішень незаконними.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі №808/144/18 (№К/9901/53065/18).
Крім того, відповідно до п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПКУ податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Виходячи з викладеного, з урахуванням строків давності, контролюючі органи мають право на нарахування фізичним особам сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не пізніше 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
За приписами пункту 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з пунктом 24 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня 2020 року становить 2102 гривню, тобто до незначних у 2020 році відносяться справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує 210200 гривень.
Позивач оскаржує податкові повідомлення-рішення відповідача, кожне з яких на суму, що не перевищує 210200 гривень, у зв`язку з чим справа, що розглядається, на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції, є справою незначної складності, а тому постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись статтями 4, 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року в адміністративній справі №160/340/20 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року в адміністративній справі №160/340/20 залишити без змін. 
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 4, пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак