Ухвала
іменем України
 
7 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 357/4456/17
провадження № 51-5833ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 на ухвалу київського апеляційного суду від 1 вересня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Встановлені обставини
Під час судового розгляду кримінального провадження Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 15 липня 2020 року задовольнив заяву захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про відвід прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 від участі у розгляді кримінального провадження №12017110030000326 від 25 квітня 2017 року стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Київський апеляційний суд ухвалою від 1 вересня 2020 року відповідно до ч. 4
ст. 399 КПК відмовив прокурору Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на зазначене рішення місцевого суду з підстав того, щозгідно з ч. 1 ст. 392 цього Кодексу воно оскарженню не підлягає.
Суть питання
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 2 ст. 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та іншими законами України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження
не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Відповідно до ст. 24 та ч. 2 ст. 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого
в порядку, передбаченому цим Кодексом. Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.
Зазначені норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження судових рішень має на меті забезпечення належного здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції,
та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
Крім того, законодавцем у ч. 1 ст. 83 КПК регламентовано порядок дій в разі задоволення відводу прокурора у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Встановивши, що в апеляційному порядку оскаржується ухвала про відвід прокурора, яка за правилами Кримінального процесуального кодексу України не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, апеляційний суд правильно відмовив у відкритті провадження.
З урахуванням наведеного підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо  з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, Верховний Суд вважає за необхідне згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 
на ухвалу київського апеляційного суду від 1 вересня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                           ОСОБА_3