Ухвала
Іменем України
 
22 жовтня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 362/2682/18
провадження № 61-14941ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «ОТП Банк»,
третя особа -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року у складі судді Ковбель М. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк» або Банк), третя особа -  ОСОБА_2 , про усунення перешкод у розпорядженні майном. 
Позов обґрунтовував тим, що у жовтні 2017 року звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапчук З. А. з заявою про посвідчення договору дарування щодо належної йому частини земельної ділянки та домоволодіння, які перебувають в іпотеці ПАТ «ОТП Банк» на підставі договору іпотеки від 21 березня 2008 року № PML-001/034/2008, укладеного між Банком та його дружиною ОСОБА_2 . Згідно з умовами договору ОСОБА_2 передала в іпотеку Банку домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки площею 0,2017 га з цільовим призначенням - для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221483301:01:009:0395, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що вищевказане нерухоме майно перебуває в іпотеці ПАТ «ОТП Банк» і на нього накладено заборону відчуження.
Позивач вважав, що оскільки право власності ОСОБА_2 на домоволодіння по АДРЕСА_1 було зареєстроване 24 березня 2008 року, а право власності на частину земельної ділянки - 29 травня 2008 року, тоді як договір іпотеки був укладений та зареєстрований 21 березня 2008 року, тому спірний договір іпотеки укладено в порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», згідно вимог якого правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.
Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що позивач позбавлений можливості розпорядитися належним йому нерухомим майном, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у розпорядженні наступним нерухомим майном: домоволодінням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , частиною земельної ділянки площею 0,2017 га з цільовим призначенням - для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221483301:01:009:0395, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом скасування державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою, шляхом скасування державної реєстрації заборони відчуження нерухомого майна, шляхом визнання недійсним договору іпотеки від 21 березня 2008 року № РМL-001/034/2008, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 .
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що під час укладення спірного договору іпотеки було порушено норми чинного на той час Закону України «Про іпотеку».
ОСОБА_1 у жовтні 2020 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування судом апеляційної інстанції норм права (статті 182 Цивільного кодексу України, статей 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в редакції закону, чинній на момент укладення договору іпотеки без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 199/1790/16; від 21 липня 2020 року у справі № 910/16711/18; від 20 травня 2020 року у справі № 911/1902/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно до статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.
Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого  нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору (частина п`ята статті 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору).
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору встановлено, що у разі якщо  іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір  купівлі-продажу цього  нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» укладений кредитний договір № ML-001/034/2008, відповідно до умов якого Банк взяв на себе зобов`язання надати ОСОБА_2 кредитні кошти на строк з 21 березня 2008 року по 21 березня 2033 року включно, у розмірі 611 939,82 дол. США на наступні цілі: придбання нерухомого майна та оплату комісії банку в порядку, передбаченому пунктом 3 даного договору.
В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 21 березня 2008 року укладено договір іпотеки № PML-001/034/2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж. В. і зареєстрований за № 2445, за яким передано в іпотеку домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки площею 0,2017 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221483301:01:009:0395, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також за вказаним договором іпотеки була накладена заборона відчуження на вищевказане домоволодіння та частину земельної ділянки, за реєстровими номерами 2446 та 2447.
ОСОБА_1 21 березня 2008 року надав нотаріально посвідчену згоду своїй дружині ОСОБА_2 на отримання кредиту в ЗАТ «ОТП Банк» для купівлі та передачі в іпотеку Банку зазначеної вище нерухомості.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Встановивши, що предметом іпотеки в оспорюваному правочині було майно, придбане ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу домоволодіння та частини земельної ділянки від 21 березня 2008 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що договір іпотеки від 21 березня 2008 року за формою і змістом відповідає вимогам законодавства, підстави для визнання його недійсним відсутні.
Доводи касаційної скарги про те, що іпотечний договір укладено із порушення вимог Закону України «Про іпотеку», Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в редакціях, чинних на час укладення договору є необґрунтованими.
Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.
Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний іпотечний договір відповідає вказаним вимогам закону, а отже відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки.
Посилання заявника на невідповідність оскаржуваних рішень правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2018 року у справі № 199/1790/16; від 21 липня 2020 року у справі № 910/16711/18; від 20 травня 2020 року у справі № 911/1902/19 є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 362/2682/18 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення заявником Закону України «Про іпотеку», з огляду на що Верховний Суд їх відхиляє, оскільки такі не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа -  ОСОБА_2 , про усунення перешкод у розпорядженні майном, за касаційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду від 10 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 

 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик