ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/71/19  Номер провадження 22-ц/814/2176/20	Головуючий у 1-й інстанції Лизенко А. В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.
за участю секретаря Ткаченко Т.І.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 29 липня 2020 року, ухвалене суддею Лизенком А.В., повний текст рішення складено 05 серпня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Горішньоплавнівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:
       
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому з врахуванням поданих уточнень до позову (а.с.11-16 т.1), заяви про зміну підстав позову (а.с.71-76 т.2), додаткової заяви про зміну підстав позову (а.с.85, 86 т.2) просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 16.03.1995 року державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори Зайцевою А.Д., реєстровий номер 1-1116, та витребувати у ОСОБА_3 на його користь спірну квартиру.
Позовні вимоги, з врахуванням заяви про зміну підстав позову, додаткової заяви про зміну підстав позову, обґрунтовані тим, що 16.03.1995 року його представник ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої Комсомольською державною нотаріальною конторою 18.11.1994 року за реєстровим номером 2-4064, уклав договір-купівлі продажу з ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори Зайцевою А.Д., реєстровий номер 1-1116, за яким здійснив відчуження належної позивачу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.08.1995 року державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори Пащенко Т.Б., реєстровий номер 2-2982, продала вказану квартиру ОСОБА_3 .
Вважає, що спірний договір є недійсним, так як суперечить ст.57, ч.3 ст.62 ЦК УРСР, оскільки ОСОБА_4 була тещею ОСОБА_2 , тому дії ОСОБА_2 є недобросовісними.
Жодних коштів від продажу квартири ОСОБА_2 йому не передавав, взагалі не повідомив про укладання договору купівлі-продажу. Про продаж квартири йому стало відомо лише в січні 2016 року. Договір укладено внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною.
Крім цього, вказує, що довіреність не містить його підпису, видана на приватизацію квартири, а не на її продаж. 
Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 20 травня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Горішньоплавнівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, - закрито в частині вимог до ОСОБА_4 у зв`язку зі смертю останньої.
Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 29 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Горішньоплавнівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, - відмовлено.
З рішенням місцевого суду не погодився позивач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохає скасувати рішення, ухвалити нове про задоволення його позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що про відчуження спірної квартири йому стало відомо у середині січня 2016 року з документів, отриманих від КП «Кременчуцьке МБТІ». 
Довіреність на продаж квартири він не надавав. 
Згідно документів, які надійшли з Полтавського обласного державного нотаріального архіву, довіреність від 18.11.1994 р., посвідчена державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори Пащенко Т.Б., за реєстром № 2-4064, на підставі якої ОСОБА_2 16.03.1995 року підписав від його імені договір купівлі-продажу спірної квартири, не містить його підпису. 
Зазначене підтверджує факт того, що він не надавав такої довіреності. 
Також вказує, що відповідно до реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 1994 рік, 18.11.1994 р. за реєстром № 2-4064 нотаріусом було посвідчено довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_2 на його представництво щодо приватизації квартири. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 прохає залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке вважає законним і обґрунтованим.
Ухвала Козельщинського районного суду Полтавської області від 20 травня 2020 року про закриття провадження в частині вимог до ОСОБА_4 позивачем не оскаржувалась, тому її законність апеляційним судом не перевірялася. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача адвоката Мілінського І.М., перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що за розпорядженням органу приватизації Комсомольської міської Ради народних депутатів Полтавської області від 29.12.1994 року № 1654 та свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1994 року квартира АДРЕСА_2 передана у власність ОСОБА_1 (а.с.21-22 т.1). 
18.11.1994 року ОСОБА_5 видано довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою уповноважено останнього «продать за цену и лицам по своему усмотрению принадлежащую мне квартиру, находящуюся в АДРЕСА_1 » (російською мовою). 
Ця довіреність посвідчена державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори (а.с.144 т.1 на зворотному боці).
16.03.1995 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі вищевказаної довіреності, та ОСОБА_4 , було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . 
Згідно вказаного договору ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_6 купила спірну квартиру за ціною 537250 крб.
27.04.1995 р. у книзі №3 за реєстровим №215 у Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності на цю квартиру за ОСОБА_4 (а.с.24-26 т.1).
01.08.1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, право власності на яку 17.08.1995 зареєстровано у книзі №3 за реєстровим №215 у Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3 (а.с.27-29 т.1).
 Згідно вказаного договору ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купила спірну квартиру за ціною 64577000 крб.
 Відповідно до свідоцтва про народження та свідоцтва про одруження, ОСОБА_2 є зятем ОСОБА_4 (а.с.204, 205 т.1).
Як зазначалося вище, позивач заперечував факт видачі довіреності на ОСОБА_2 щодо продажу квартири. Вказував, що довіреність видана на підтвердження факту боргу його знайомого ОСОБА_7 перед ОСОБА_2 . 
Зазначав, що ОСОБА_2 займався процедурою приватизації спірної квартири, проте згоди на приватизацію квартири він також не надавав. 
Довіреність, на підставі якої продана належна йому квартира, не містить його підпису. 
Стверджував, що спірний договір є недійсним, так як суперечить ст. 57, ч.3 ст.62 ЦК УРСР, оскільки ОСОБА_4 була тещею ОСОБА_2 , тому дії ОСОБА_2 є недобросовісними. 
Жодних коштів від продажу квартири ОСОБА_2 позивачу не передавав, не повідомив про укладання договору купівлі-продажу. Про продаж квартири йому стало відомо лише в січні 2016 року. Вважає, що договір укладено внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною.
Ухвалою місцевого суду від 15.07.2019 року за клопотанням представника відповідача витребувано від Полтавського обласного державного нотаріального архіву належним чином засвідчені копії усіх документів з нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 16.03.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Комсомольської державної нотаріальної контори за реєстраційним № 1-1116, в тому числі: 
-довіреності від імені ОСОБА_1 , посвідченої Комсомольською державною нотаріальною конторою 18.11.1994 р. за реєстровим № 2-4064, на підставі якої такий договір був укладений представником продавця;
-сторінок реєстру для реєстрації нотаріальних дій Комсомольської державної нотаріальної контори Полтавської області за 1994 р. стосовно посвідчення довіреності від імені ОСОБА_1 від 18.11.1994р. за реєстровим номером № 2-4064;
-сторінок реєстру для реєстрації нотаріальних дій Комсомольської державної нотаріальної контори Полтавської області за 1995 р. стосовно посвідчення договору купівлі -продажу від 16.03.1995р. за реєстровим номером 1-1116 (том 1 а.с. 122-123). 
30.07.2019 року на виконання вимог зазначеної ухвали до місцевого суду надійшли завірені посадовою особою Полтавського обласного державного нотаріального архіву копії реєстру № 2.10 для реєстрації нотаріальних дій Комсомольської державної нотаріальної контори за 1994 рік, в якому під реєстровим номером 2-4064 міститься запис щодо посвідчення довіреності від ОСОБА_1 на приватизацію квартири; 
реєстр №1-4 для реєстрації нотаріальних дій Комсомольської державної нотаріальної контори за 1995 рік, в якому міститься запис від 16.03.1995 р. № 1-1116, щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 , який діяв по довіреності від ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 ;
копія цього договору купівлі-продажу від 16.03.1995 року; 
свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1994 р. на ім`я ОСОБА_1 ;
довідки-характеристики Кременчуцького МБТІ від 31.01.1995 р., виданої на ім`я ОСОБА_1 , для предявлення в нотаріальну контору для відчуження квартири; 
довіреності від 18.11.1994 року за реєстровим № 2-4064, згідно якої ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_2 «продать за цену и лицам по своему усмотрению принадлежащую мне квартиру, находящуюся в АДРЕСА_1 » (російською мовою) (том 1 а.с. 137 -145). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в установленому законом порядку вищевказана довіреність недійсною не визнавалась.
Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що довіреність видана лише на приватизацію квартири, не надано, а відомості реєстру нотаріальних дій не спростовують зміст вказаної довіреності.     
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, який діяв на час укладення оспорюваних договорів, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою ст.227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. 
Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
Згідно з ч.3 ст.62 ЦК УРСР у тій же редакції, представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.
Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 діяв за зловмисною угодою із ОСОБА_4 при оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири.
Той факт, що ОСОБА_2 доводиться зятем ОСОБА_4 не може свідчити про наявність зловмисної угоди між ними при укладенні цього договору. 
Положення частини третьої ст.62 ЦК УРСР не містять заборони укладати представнику угоди в інтересах близьких осіб.
Також місцевий суд правильно послався на те, що відсутність зацікавленості у долі спірної квартири більше двадцяти років свідчить про погодження позивачем вказаної угоди.
За вказаних обставин місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що він не надавав довіреність на продаж квартири, спростовуються наявними у справі доказами, зокрема, копією довіреності від 18.11.1994 року за реєстровим № 2-4064, що була витребувана місцевим судом при розгляді справи, та зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_2 «продать за цену и лицам по своему усмотрению принадлежащую мне квартиру, находящуюся в АДРЕСА_1 » (російською мовою) (том 1 а.с. 144 -145). 
У судовому порядку вимогу про визнання цієї довіреності недійсною позивач не заявляв. 
Витяг з реєстру нотаріальних дій за 1994 рік, в якому зафіксовано, що 18.11.1994 р. за реєстром № 2-4064 нотаріусом було посвідчено довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 на його представництво щодо приватизації квартири, не спростовують зміст вищевказаної довіреності, яка у судовому порядку позивачем не оспорювалася та недійсною не визнавалася.
Якроз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», яка є чинною, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. 
Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. 
І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 372/1036/15-ц у постанові від 07.11.2018 року.
Встановивши, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у його задоволенні саме з цих підстав, а не у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 
Отже, заперечення відповідача ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу щодо пропуску позивачем строку позовної давності до уваги колегії суддів не приймаються. 
Як вказував у позовній заяві позивач (т. 1 а.с. 12) та було встановлено судом першої інстанції, позивачу стало відомо про відчуження належної йому квартири у середині січня 2016 року. Зазначене також підтверджується листом КП «Кременчуцьке МБТІ ПОР» від 12.01.2016 р. № 43/1 (т. 1 а.с. 20).
Поряд з цим, у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 послався на те, що у 1995 році він знявся з реєстрації у спірній квартирі та дізнався про те, що квартира продана. 
Також вказував, що з 1996 року намагався повернутися в спірну квартиру, проте там проживали інші люди.
Разом з тим, до суду з відповідними позовами щодо вселення у спірну квартиру, усунення перешкод у користуванні нею у період з 1995 року до 2019 року ОСОБА_1 не звертався. 
Остаточні рішення правоохоронних органів за наслідками розгляду звернень позивача у 2016 р. (т. 1 а.с. 31, 32) з приводу вчинення відносно нього шахрайських дій щодо заволодіння спірною квартирою позивач судам не надавав, клопотань про витребування такої інформації не заявляв. 
Отже, доводи апеляційної скарги позивача зводяться до переоцінки доказів, які проаналізовані місцевим судом, та не заслуговують на увагу колегії суддів.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають встановленим по справі обставинам.
Підстав для скасування судового рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 29 липня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                          О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун