П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року                                                                              м. Київ
 
Справа № 22-13349                                               Головуючий у 1-й інстанції: Арапіна Н. Є. 
Унікальний № 755/19933/19                                                             Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Левенця Б. Б.
                                                                                 Ратнікової В. М.
 
за участю секретаря                           Осінчук Н. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,- 
 
у с т а н о в и л а:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_4 пред`явив в суд позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 1-4).
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що  він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі мирової угоди, укладеної з ОСОБА_6   (попереднім власником), затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року, відповідно до умов якої ОСОБА_6 в рахунок погашення заборгованості передано у власність квартиру АДРЕСА_1 , а позивач набув право власності на вказану квартиру, зареєстрував 24 липня 2019 року право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174987215. 
Згідно з відомостями витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які не є членами сім`ї власника квартири. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено повністю.
Суд визнав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.60-63).
Рішення суду про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житлом, ОСОБА_5 не оскаржується, а тому у апеляційному порядку в цій частині не перевіряється.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що інформація про те, що ОСОБА_1 є піклувальником ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не була відомою позивачу та районному суду під час розгляду справи. Районний суд, ухвалюючи оскаржуване  рішення, виходив з позиції захисту інтересів власника квартири. З апеляційної скарги убачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають разом зі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач не є та ніколи не був членом сім`ї відповідачів та ніколи з ними не проживав.
 
В суд апеляційної інстанції ОСОБА_5 та представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином.
Суд ухвалив розглядати справу у відсутність указаних осіб, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та представника Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника ОСОБА_4 , адвоката Кебкала С. М., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
При розгляді справи судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
           ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі мирової угоди з ОСОБА_6 (попереднім власником), затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року, відповідно до умов якої ОСОБА_6 в рахунок погашення заборгованості передав у власність квартиру АДРЕСА_1 , а позивач набув право власності на вказану квартиру, зареєстрував 24 липня 2019 року право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174987215 (а. с.5 - 9).
          Згідно з відомостями витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва в квартирі квартири АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10).
          Згідно з відомостями довідок спеціалізованої школи 1-Ш ступенів з поглибленням вивчення української мови та літератури № 273 міста Києва, яка розташована за адресою: вул. Набережно-Корчуватська, 94-А, м. Київ, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у 9-А класі з 31 серпня 2017 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається в 2-Б класі з 01 вересня 2017 року (а. с. 12-13).
          За встановлених обставин, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , районний суд виходив з того, що позивач є власником квартири  АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані відповідачі, а тому позивач має  право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд  виходить з наступного.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
          Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи.
          Відповідно ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. 
          Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
          Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (п. п. 2, 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).
          Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком  суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
 
          З матеріалів справи убачається, що справа була розглянута у відсутність відповідачів, які не були належним чином повідомлені про дату, місце та час її розгляду, оскільки судові повістки повернулись без вручення з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а. с. 45 - 47, 51).
          Тому під час апеляційного розгляду в порядку, визначеному ст. 367 ЦПК України, судом досліджено у якості нових доказів додані до апеляційної скарги копії розпоряджень Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації  № 84  від 20 лютого 2018 року, № 91 від 21 лютого 2018 року, № 47 від 01 лютого 2018 року, № 46 від 01 лютого 2018 року  (а. с. 70 - 73), копії виконавчих листів у справі № 752/13180/17 (а. с. 74 - 77).
          Зі змісту вказаних письмових доказів убачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року ОСОБА_5 було позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а їх законним представником згідно вказаних вище розпоряджень є ОСОБА_1 - опікун малолітнього ОСОБА_2 та піклувальник неповнолітнього ОСОБА_3 (а.с.70-73).
Отже, як убачається зі змісту позовної заяви, позивач звернувся з позовом до ОСОБА_5 , як до законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в той час як законним представником відповідачів є ОСОБА_1 .
З огляду на викладені обставини, розгляд справи за відсутності відповідачів, які не були належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду справи,  призвів до неправильного вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , пред`явлених до ОСОБА_5 , як законного представника відповідачів, оскільки указана особа не вправі їх представляти, а тому є неналежним відповідачем.
 
За правилами ч. 1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , пред`явлених до ОСОБА_5 , як законного представника відповідачів, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

 
 
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , пред`явлених до ОСОБА_5 , як законного представника відповідачів, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 18 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  Б. Б. Левенець
 
В. М. Ратнікова