22-ц/804/3214/20 
                                                                                263/5954/20 
                                               
Головуючий у 1 інстанції Соловйов О.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

      23 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого суді Принцевської В.П.
суддів  Лопатіної М.Ю., Биліни Т.І.
секретар Сидельнікова А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2020 року у цивільній справі № 263/5954/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,
ВСТАНОВИВ:

18.05.2020 ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом, за яким просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти, на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 9000 грн. щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. В обґрунтування позову зазначила, що з 03.11.2012 року перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого сторони мають малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З березня 2020 року сторони припинили шлюбне життя та почали проживати окремо, дитина проживає разом з нею. Позивачка самостійно несе витрати з утримання дитини, які складаються із необхідності придбання господарчих товарів, продуктів харчування, іграшок та всього іншого, що необхідно для життя та розвитку дитині, відповідного віку. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Зазначила, що відповідач працює за контрактом моряком, ходить у рейси на посаді другого помічника капітана, його заробітна плата складає приблизно 3800 доларам США на місяць, з огляду на що повинні сплачуватись аліменти. Посилаючись на те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою зобов`язання обох батьків просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 9000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до повноліття дитини. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивачки на утримання дитини аліменти в твердій грошовій сумі 3000 грн. щомісяця, починаючи з 18.05.2020 і до повноліття дитини. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З вказаним рішенням суду не погодилася позивачка і оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилається на те, що суд не повно з`ясував обставини справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
В судовому засіданні позивачка і її представник повністю підтримали доводи апеляційної скарги.
Відповідач і його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін і їх представників, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу з наступних підстав. 

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України 50 відсотків від прожиткового мінімуму, встановленого на відповідний вік дитини. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.11.2012, актовий запис про шлюб № 612. 
Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого Жовтневим районним у місті Маріуполі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Як вбачається з копії договору оренди квартири від 14.06.2020, позивач винаймає квартиру АДРЕСА_1 , де проживає разом з малолітньою дитиною, що не заперечується відповідачем. 

    В статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
    Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги і дійшов висновку, що вони є безпідставними.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.        

З копій свідоцтв про кваліфікацію, документу, що посвідчує особу моряків, паспорту моряка, наданих позивачем разом з позовною заявою, вбачається, що відповідач працював моряком за контрактом, що також не заперечується відповідачем. 
З інформації, на виконання ухвали суду про витребування доказів Головним центром оброби спеціальної інформації Прикордонної служби України, вбачається, що відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 16.09.2019 року перетнув державний кордон України, та повернувся у країну 13.03.2020. 
Судом правильно встановлено, що хоча факт працевлаштування відповідача моряком за контрактом і підтверджений належними та допустимими доказами у справі, однак такий період не охоплений часом виникнення аліментних зобов`язань. 
Крім цього, робота моряка не є постійною роботою із стабільною заробітною платою, оскільки залежить від ринку праці, яка надається крюінговими компаніями з урахуванням різних умов контрактів, з урахуванням поточної глобальної пандемії коронавірусної інфекції COVID-19, викликаної коронавірусом SARS-CoV-2.
Суд дійшов правильного висновку, що відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається, як на підставу свого позову, а саме отримання відповідачем щомісячного доходу на рівні 3800 доларів США, в період виникнення аліментних зобов`язань.
При вирішенні спору щодо стягнення аліментів відомості про отримані у минулому стороною спору доходи не мають істотного значення, навіть при тому, що факт отримання доходу за минулий період не заперечувався відповідачем. 
При цьому щодо посилань позивача на те, що відповідач є працездатною особою і спроможною сплачувати аліменти в заявленому нею розмірі, то суд зазначає, що такі посилання не є обґрунтованими, оскільки зі сторони позивача такий розмір матеріальної допомоги не обґрунтовано жодними розрахунками, будь-якими офіційними відомостями. 

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи і ухвалив рішення з дотриманням вимог Закону, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

           Керуючись ст. 375, ст. 381, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

                                                              ПОСТАНОВИВ:

            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
            Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 вересня 2020 року залишити без змін.
             Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

           Судді