ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 р.	Справа № 480/1250/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 13.04.20 року по справі № 480/1250/20
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Управління соціального захисту населення Роменської міської ради                  
          про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
  ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради, в якому просить суд: визнати протиправною відмову у наданні статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни; зобов`язати вчинити дії з приводу встановлення статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції порушенні вимоги матеріального та процесуального права, а саме:  вимоги Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів  війни, гарантії їх соціального захисту»,  Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому - КАС України) та на не відповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, оскільки, відповідно до  вимог  нормативно-правових актів  з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії  на Чорнобильській АЕС, цивільна оборона організовувалась за територіально-виборчим принципом в усіх населених пунктах  та на всіх об`єктах народного господарства та до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку, зокрема чоловіки у віці від 16 до 60 років. Крім того, апелянт зазначив, що  судом першої інстанції в порушення вимог ст. 78 КАС України не враховано, що постановою Другого апеляційного адміністративного  суду від 27.11. 2019 р.  у справі № 520/6631/19 встановлено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися  саме  з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф та стихійних лих, тобто, громадяни, які виконували  роботи  по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС залучалися  до виконання цих робіт саме у складі  формувань Цивільної оборони. 
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу , в якому просить суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки позивачем не надано доказів його залучення саме до невоєнізованого формування Цивільної оборони з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у зв`язку  чим відсутні підстави для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідач просив  проводити розгляд справи за відсутністю його представника.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого 21.06.2019 р.  та є  позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією  довідки МСЕК серії НОМЕР_2 .
Згідно з експертного висновку Харківської регіональної міжвідомчої експертної ради по встановленню причинного зв`язку хвороб та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС № 7456 від 15.10.1997 р., захворювання позивача  пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
На підставі посвідчення про відрядження № 14 від 03.01.1987 р. позивача відряджено до м. Чорнобиль на 33 дні, з 04.01.1987 року  по 05.02.1987 р. 
10.02.2020 р. позивач звернувся до начальника Управління соціального захисту населення Роменської міської ради із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, як інваліду ІІ групи, отриманої внаслідок  ліквідації  аварії на Чорнобильській АЕС в складі формувань цивільної оборони. 
За результатами розгляду вказаної заяви, листом Управління соціального захисту населення Роменської міської ради № 679  від 12.02.2020 р. позивачу повідомлено, що для отримання відповідного статусу заявнику  необхідно надати інформацію (копії розпорядчих документів) про залучення  його  до ліквідації наслідків Чорнобильської  катастрофи у складі штабу чи невоєнізованого формування Цивільної оборони СРСР.
Не погоджуючись з такою відмовою відповідача  позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних доказів, які б свідчили про залучення його до невоєнізованих формувань Цивільної оборони з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно і з ч. 2 ст. 19 Конституції України,  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно із пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Частиною 1 статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 6 червня 1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Колегія суддів звертає увагу, що не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію наведеної статті.
Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Зі змісту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб, які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.
Колегія суддів зазначає, що умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
У справі, що розглядається матеріали справи підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») окрім факту настання у особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що документи, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої відповідачу, щодо набуття статусу інваліда війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. 
Втім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.
Верховний Суд у постанові від 7 червня 2018 року у справі № 377/797/17 висловив правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно пункту 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
З огляду на наведене вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої  інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у останнього немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Оскільки позивачем не надано доказів про його участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є обґрунтованим.
Колегія суддів звертає увагу, що надані позивачем документи не підтверджують участі позивача під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань цивільної оборони, а лише вказують про його статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах. 
Наведені обставини свідчать про те, що на позивача, як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Так, зазначення в наданих до матеріалів справи документах відомостей про залучення позивача до участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС по виконанню робіт з ліквідації наслідків аварії, у даному випадку, не є достатнім доказом участі позивача у складі формувань цивільної оборони, оскільки відсутні докази (розпорядчі акти, накази по підприємству тощо) про безпосереднє залучення/зарахування позивача до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони, які мають відповідну структуру, назву, підпорядкування.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, викладена Верховним Судом у постановах від 07.06.2018 р. у справі № 377/797/17, від 21.08.2018 р. у справі № 279/2285/16-а, від 15.05.2019 р. у справі 816/851/18, від 18.09.2019 р. у справі № 674/450/17, від 19.09.2019 р. у справі № 756/8323/16-а, від 20.12.2019 р. у справі № 315/594/15-а (2-а/315/29/15), від 26.02.2020 у справі № 377/196/17,  від 14.05.2020 р. у справі №686/20301/16-а , від 15.06.2020 року у справі №822/225/18  які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 201-78 (ДСК), Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми щодо оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (ДСК), Настанову про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському) на сільськогосподарському об`єкті народного господарства, затверджену наказом начальника ЦО СРСР - заступника Міністрів оборони СРСР від 29.06.1976 № 92, оскільки цими нормативними актами встановлено загальні положення функціонування системи цивільної оборони в СРСР (на всій його території), однак, самі по собі вони не є доказом включення позивача у формування Цивільної оборони та участь його у складі цих формувань у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Також, колегія суддів зазначає, що не всі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 1770-IV від 15.06.2004 р.
З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.
Разом з тим, позивач не брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому не може бути визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни саме на підставі п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.05.2018  р. по справі № 279/12162/15-а.
Доводи апелянта з посиланням на те, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 78 КАС України не враховано позицію , викладену в постанові Другого апеляційного адміністративного  суду від 27.11. 2019 р.  у справі № 520/6631/19 , що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися  саме  з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф та стихійних лих, тобто, громадяни, які виконували  роботи  по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС залучалися  до виконання цих робіт саме у складі  формувань Цивільної оборони, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ч.  4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, проте, доказів того, що постановою  Другого апеляційного адміністративного  суду від 27.11.2019 р.  у справі № 520/6631/19 встановлені обставини стосовно ОСОБА_1 позивачем не надано. 
Таким чином, оскільки позивачем не  надано доказів  (документального підтвердження) своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, саме в складі формувань Цивільної оборони, суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем правомірно відмовлено ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із  ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно і з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року по справі № 480/1250/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.  

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  20.10.2020 року