Справа № 170/733/19  	Головуючий у 1 інстанції: Матвійчук С. П. 	
Провадження № 22-ц/802/1024/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 жовтня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
секретар Концевич Я. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну  справу за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімпл мані», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», про визнання недійсним договору про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1  на рішення Шацького районного суду Волинської області від 11 серпня 2020 року,   
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Сімпл Мані» про визнання договору недійсним. Позов обгрунтовано тим, що 01.12.2017 між ним та ТзОВ "Сімпл Мані" був укладений договір про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № SМ-00008692, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати позивачу 04.12.2017 споживчий кредит в розмірі 50000 грн.(далі - Договір). В порушення приписів ч. 3 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» текст Договору було надруковано надмірно дрібним шрифтом з метою введення позивача в оману шляхом ускладнення його прочитання, а відтак перед укладенням спірного договору він фізично не зміг його перечитати, детально ознайомитись із його умовами, які є незаконними та несправедливими.
Згідно з пунктом 2.2 Договору, плата за його оформлення складає 1470 грн. Стягнення плати за оформлення кредитних договорів прямо заборонене положеннями абз. 2 ч. 2 ст. 14 Закону України «Про споживче кредитування» та не являється окремою послугою при укладенні кредитних договорів, а відтак є незаконним. Пунктом 2.3.1 спірного договору передбачено нав`язану відповідачем додаткову суму кредиту 11700 грн. за договором від 01.12.2017 року № SМ-00008692 «добровільного» страхування життя, що не є обов`язком позичальника при укладенні кредитних договорів. Повне співпадіння номерів спірного та страхового договорів підтверджує його нав`язування відповідачем, заборонене ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» та не передбачене ст.ст. 5, 7 Закону України «Про страхування». Окрім того, примірника вказаного договору страхування позивачу не було надано. Пунктом 2.5 Договору встановлено загальну суму кредиту 63170 грн., до якої незаконно включено страховий платіж 11700 грн. за незаконно нав`язаним договором страхування життя, а також незаконно стягнутих 1470,00 грн. за оформлення спірного договору. Тобто, має місце обман споживача, застосування відповідачем нечесної підприємницької практики (ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). 
Пунктом 2.7 Договору встановлено річний процент - 0,001% річних, який нараховується щомісяця, тобто місячний процент становить 0,00083(3)%. Разом з тим, пунктом 2.9 спірного договору встановлено місячний процент 3,99%, що суперечить п. 2.7 спірного договору і є обманом споживача. Пунктом 2.8 спірного договору передбачена додаткова плата 720 грн. за його оформлення, яка є незаконною з тих самих підстав, що і «основна», передбачена пунктом 2.2 спірного договору. Згідно п.п. 3.5, 4.10 спірного договору, датою повернення кредиту є дата зарахування коштів, що надає можливість відповідачу затримувати зарахування і штучно створювати прострочення повернення кредиту з метою додаткового незаконного збагачення відповідача шляхом обману позичальника (споживача). Пунктом 3.7 спірного договору позивачу було нав`язано невигідний ануїтетний спосіб повернення кредиту, при якому сукупна його вартість є вищою, ніж при класичному диференційованому способу повернення кредиту.
Згідно з п. 4.3 Договору, при розрахунку процентів кількість днів у місяці приймається за календарну, у році - 360 днів. Тобто, має місце класична схема обману позичальника - прихованого збільшення фактичного розміру річної ставки процентів на 1,4% (1,7%) внаслідок застосування методу розрахунку «факт/360» (365/360 = 1,014 у звичайні роки та 366/360 = 1,017 у високосні). Пунктом 4.5 спірного договору орієнтовна вартість (практично безпроцентного - 0,001% річних) кредиту розміром 50000 грн. за весь (трьохрічний) строк кредитування становить 153908,25 грн., що відповідає більше 100% річних. Разом з тим, реальна процентна ставка зазначена в розмірі 48,66% річних. Такий набір цифр вказує на арифметичний обман споживача, а відтак дана умова спірного договору є незаконною. В порушення приписів ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», пунктом 4.12 договору передбачено право відповідача на односторонню зміну черговості погашення платежів, що надає можливість незаконного додаткового збагачення відповідача шляхом обману позичальника (споживача). А тому дана умова спірного договору є незаконною.
Пунктом 5.6 спірного договору передбачено, що «у випадку смерті позичальника, що наступила до закінчення дії цього Договору, всі права і обов`язки щодо цього договору переходять до його спадкоємців». Оскільки кредит нерозривно пов`язаний з особою позичальника (не має майнового забезпечення), то зобов`язання за ним не спадкуються (ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК України). У разі майнового забезпечення кредиту спадкуються обов`язки за кредитом, які спадкодавець мав станом на момент смерті і, в силу ч. 1ст. 1218, ч 1 ст. 1282 ЦК України, збільшені бути не можуть (будь-які нарахування по кредиту після смерті спадкодавця є недопустимими).
Згідно з п. 6.1 Договору строк дії його встановлений до 01.12.2020. Словосполучення: «але в будь-якому випадку до повного виконання" суперечать встановленому строку, а також приписам ст.ст. 252, 631 ЦК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Пунктом 7.3 Договору передбачено сплату упущеної вигоди. Оскільки в чому вона полягає не зрозуміло, вважає, що є незаконною. Пунктом 7.4 Договору передбачено неустойку (штраф), що не відповідає приписам ч. 2 ст. 549 ЦК України, оскільки обчислюється не від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а від загальної суми виданого кредиту, що є обманом споживача з метою додаткового незаконного збагачення відповідача.
Пунктом 8.2.2 Договору передбачено подання позовів за місцезнаходженням кредитодавця (договірна підсудність), що суперечить приписам ч. 5 ст. 110 ЦПК України (станом до 15.12.2017) та ч. 5 ст. 28 цього Кодексу в чинній редакції. Згідно з п. 9.4.1 Договору «дія цього договору припиняється після повного виконання сторонами власних обов`язків згідно цього договору». Така умова суперечить ст. 252 ЦК України. Пунктом 10.3 спірного договору встановлено, що кредитодавець до укладення Договору повинен надати позичальнику інформацію, визначену частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, дана стаття в редакції з 16.12.2016 р. вже не визначає порядку проведення переддоговірної роботи. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 9 чинного на момент укладення спірного договору Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до цього Закону. В порушення даної норми відповідач не видав ОСОБА_1 на руки паспорта кредиту (не провів переддоговірної роботи), що значно полегшило йому ввести позивача в оману при укладенні спірного договору.
Пунктом 10.5 Договору передбачено розсилання відповідачем через засоби зв`язку споживача нав`язливої реклами (спаму), а також вимагання з боку третіх осіб (організованих злочинних угрупувань), що за певних обставин має ознаки кримінального правопорушення (ст.ст. 182, 189 КК України) і становить небезпеку для позивача. 
Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 11.08.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
У судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Тому відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 27.10.2020, тобто дата складення повного судового рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем фактів порушення законодавства при укладенні оспореного договору. Однак з наведеними судом першої інстанції мотивами відмови у позові колегія суддів не погоджується, оскільки усупереч приписам частини 4 статті 265 ЦПК України суд не зазначив в мотивувальній частині мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасником справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, обмежившись узагальненим висновком про його недоведеність.
На думку колегії суддів, вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог не можуть бути задоволені, проте мотивувальну частину рішення суду належить змінити з огляду на таке.
Згідно з приписами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Пунктом 2.2 Договору передбачено, що плата за оформлення Договору складає 1470 грн. Позивач вказує про незаконність цього пункту Договору на підставі абзацу 2 частини 2 статті статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (далі - Закону).
Згідно з частиною першою статті 12 Закону договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Частиною другою цієї статті передбачено, що визначення кредитодавцем можливості укладення договору про споживчий кредит здійснюється на підставі відповідного запиту (заяви) споживача, у тому числі з використанням засобів дистанційного зв`язку, та оцінки кредитоспроможності споживача.
Кредитодавцю забороняється встановлювати плату за розгляд запиту (заяви) про укладення договору про споживчий кредит(частина 3 статті 12 Закону).
Отже, положеннями Закону заборонено встановлення плати за розгляд запиту(заяви) за кредит, водночас, Договір, укладений з ОСОБА_1 , такої плати не передбачає. 
Поняття «Оформлення договору» (кредитного договору), плата за яке передбачена в пункті 1.2 Договору, є відмінним від поняття «розгляду запиту на кредит», в розумінні статті 14 Закону, тому доводи позивача про невідповідність пункту 2.1 Договору Закону, є безпідставними.
Аргументи позивача про недійсність цього пункту у зв`язку із встановленням плати за оформлення Договору спростовуються положеннями Закону, який на час укладення Договору був чинним, норми якого не забороняли банку встановлювати платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця. Більше того, приписами частини 2 статті 8 Закону, до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.
Як вбачається з п.2.5 Договору, плата за оформлення кредиту включена до загальної суми кредиту, що відповідає положенням ст. 8 Закону.
Доводи позивача про те, що текст Договору надруковано надмірно дрібним шрифтом, спростовується змістом тексту Договору, з якого вбачається, що цей текст читається без будь-яких ускладнень, а аргументи про порушення приписів ч.3 статті 12 Закону при оформленні Договору зводяться до неправильного суб`єктивного тлумачення змісту цієї статті. Зокрема, згідно з частиною 3 статті 12 Закону, забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону.
Із тексту Договору вбачається, що відомості про реальну річну ставку та загальну вартість кредиту надруковані шрифтом того ж розміру, що і основний текст, крім того, виділені темнішою фарбою, що дозволяє відразу звернути увагу на розмір процентної ставки при читанні.
Передбачена у п. 2.3.1 сума страхового платежу у зв`язку з укладеним позичальником договором страхування включена до загальної суми кредиту(п.2.5 Договору), що відповідає положенням статті 8, частини 2 статті 12 Закону, згідно з якими у договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Також цей пункт Договору узгоджується з положенням цивільного права про свободу договору (ст. 627 ЦК України).
З урахуванням вище викладеного відсутні підстави стверджувати про недійсність п. 2.5 Договору, у якому загальна сума кредиту визначена як сумарна величина наданих у кредит коштів, які складаються безпосередньо з кредиту, плати за кредит та страхових платежів.
Твердження позивача про те, що у пункті 2.8 встановлена додаткова плата 720 грн. за його оформлення є помилковим. У цьому пункті наведено порядок обчислення плати за кредит, яка визначена у пункті 2.2 і становить 1470 грн. Це підтверджується проведенням елементарних арифметичних дій: сума наданого кредиту 50000 грн. х1.5% = 750 грн., додати 720 грн. фіксована сума, дорівнюватиме 1470 грн.
Посилання позивача на наявність у пункті 4.5 Договору «арифметичного обману» є неспроможними, оскільки у цьому пункті передбачено орієнтовану загальну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, як цього вимагав пункт 9 статті 12 Закону.
Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Зміст пунктів 3.5, 4.10, 3.7, 4.3, 7.3, 7.4 у яких сторони погодили дату повернення кредиту, порядок розрахунку процентів, упущену вигоду, спосіб повернення кредиту ануїтентними платежами, неустойку, а також пункти 10,5, 10.7, 10.8 щодо розпорядження персональними даними, відповідає положенням статті 627 ЦК України.
Поняття упущеної вигоди визначено пунктом 2 частини 2 статті 22 ЦК України, тому виходячи із принципу свободи договору, пункт 7.3 Договору, в якому сторони передбачили можливість нарахування упущеної вигоди, не суперечить закону.
У пункті 4.12 Договору сторони обумовили черговість погашення заборгованості за Договором. Також цей пункт містить умову, згідно з якою «Кредитодавцю належить право в односторонньому порядку змінювати черговість погашення позичальником платежів за цим Договором». Тобто, наведене положення містить умову, яка надає банку право в односторонньому порядку змінити умови Договору в наведеній частині.
Згідно з приписами пункту 7 статті 12 Закону, зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.
З наведеного слідує, що умова пункту 4.12 Договору про те, що «Кредитодавцю належить право в односторонньому порядку змінювати черговість погашення позичальником платежів за цим Договором» є нікчемною в силу Закону, отже, згідно з частиною 2 статті 215 ЦК України, не вимагається визнання її недійсною.
Також позивач безпідставно вказує про невідповідність пункту 7.4 Договору положенням ч.2 статті 549 ЦК України ураховуючи таке.
Положеннями статті 549 ЦК України визначено загальне поняття неустойки, та її різновидів у формі штрафу та пені. Зокрема, згідно з частиною І статті 549 ЦК України, (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язань.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з частиною першою статті 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч.2 ст. 551 ЦК України).
У пункті 7.4 Договору вказано: «За порушення Позичальником строку погашення (повернення) кредиту, річних та щомісячних процентів, повного або часткового прострочення чергового платежу, передбаченого Договором, позичальник сплачує кредиторові неустойку у вигляді штрафу, розмір якого становить 1895 гривень». Виходячи із змісту цього пункту, предметом неустойки фактично, є грошова сума. Та обставина , що ця грошова сума названа штрафом, а також, встановлений договором спосіб визначення розміру предмета неустойки у вигляді грошової суми, не змінює правової природи неустойки у вигляді грошової суми та не суперечить закону.
Пункт 8.2.2 Договору не передбачає договірної підсудності, тому аргументи позивача про невідповідність цього пункту закону є надуманими.
Відповідно до статті 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, що має неминуче настати.
Пунктом 6.1 Договору встановлено строк дії до 01.12.2020, що відповідає поняттю «строку», визначеного статтею 251 ЦК України.
Згідно з положеннями частини І статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. 
Поняття строку дії договору та строку виконання зобов`язання не є тотожними.
Згідно з приписами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Тому викладена в п. 9.4.1 Договору умова про припинення дії Договору «після повного виконання сторонами власних зобов`язань, а також вислів «але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань», стосується дії зобов`язань за Договором, у зв`язку з чим не змінюють встановленого пунктом 6.1 строку дії договору до 01.12.2020, та не суперечать закону.
Аргументи позивача про недійсність Договору у зв`язку з тим, що відповідач не видав йому паспорта споживчого кредиту та не провів переддоговірної роботи, спростовуються змістом 10.3 Договору та положеннями ст.9 Закону.
Із змісту пункту 10.3 Договору вбачається, що позивачу – який іменований «Позичальником» надану усю інформацію, передбачену, в тому числі, ч. 2 ст. 12 Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Приписи цієї статті в редакції, чинній на час укладення Договору передбачали надання інформації про загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат, договір про надання фінансових послуг, наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг, строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору, мінімальний строк дії договору (якщо застосовується),наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій, порядок внесення змін та доповнень до договору, неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги, механізми захисту прав споживачів фінансових послуг, та іншу інформацію. Таким чином, переддоговірна робота із позивачем проведена була. 
Статтею 9 Закону визначено, які відомості має містити інформація, яка надається споживачу до укладення договору, а також необхідність видачі паспорта споживчого кредиту.
Пунктом 12 статті 9 Закону передбачено, що у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом.
Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.
Отже, нормами ст. 9 Закону передбачено наслідки ненадання інформації у формі, визначеній цією статтею,у зв`язку з чим вимога про визнання недійсним цього пункту є безпідставною.
Підписавши Договір, погодився про вчинення відповідачем дій щодо розсилання інформації способом, визначеним у цьому пункті, аргументи про його недійсність суперечать положенням ст. 627 ЦК України, якою встановлено свободу договору.
Доводи позивача про невідповідність пунктів 10.7, 10.8 вимогам Закону України «Про захист персональних даних» апеляційний суд відхиляє у зв`язку з таким.
Приписами статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що підставами для обробки персональних даних, крім іншого, є
1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних;
2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень;
3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Згідно з ч.І ст.14 вказаного закону, поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. 
У Договорі ОСОБА_1 надав згоду на обробку персональних даних та передачу їх третім особам, що відповідає положенням указаних норм.
Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані видаляються або знищуються в порядку, встановленому відповідно до вимог закону.
Пунктом 1 частини другої цієї статті визначено, що персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом.
Пунктом 11 статті 8 передбачено право суб`єкта персональних даних відкликати свою згоду на обробку даних.
На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що умова Договору, викладена у другом реченні пункту 10.8 Договору про те, що «дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування» узгоджується з положеннями частини 1, пункту 1 частини 2 статті 15 та не суперечить пункту 2 частини другої статті 15 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки його дія обумовлена моментом письмового скасування. Належить відмітити, що позивач виокремив із тексту та змінив зміст викладеної у другому реченні пункту 10.8 умови стверджуючи, що цей пункт передбачає право про безстрокове зберігання персональних даних. Договір не містить умови про безстрокове зберігання персональних даних.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.
Обгрунтовуючи недійсність Договору, крім іншого, з підстав,передбачених статтею 18 , 19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Встановлено, що Договір підписаний сторонами, які досягли домовленостей з усіх істотних умов, доказів того, що дії відповідача при укладенні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону позивачем не подано. Позивач ОСОБА_1 не навів ні фактичних, ні правових підстав для визнання недійсним кредитного договору. Тому у задоволенні позову необхідно відмовити з наведених підстав.
Відповідно до положень частини І статті 376 ЦПК України , підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни судового рішення шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Керуючись статями 367, 376, 382, 383, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Шацького районного суду Волинської області від 11 червня 2020 року, виклавши її у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Шацького районного суду Волинської області від 11 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: