Постанова 
Іменем України
 
21 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 299/2124/17
провадження № 61-12607св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нечаєва Валерія Валерійовича на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Собослоя Г. Г., Куштана Б. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог посилалося на таке. 24 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 08/300/18, за яким позичальнику було надано кредит у сумі 42 500 дол. США. 16 серпня 2012 року ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 внесли зміни до кредитного договору, а саме: додатковою угодою № 1 змінено валюту кредиту та переведено заборгованість позичальника у гривні, з кінцевим терміном погашення кредиту до 20 квітня 2022 року на умовах, визначеним цим договором, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, сплатити відсотки за його користування, комісію, згідно з умовами договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. Відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем станом на 25 травня 2017 року становить 384 256,72 грн.
Посилаючись на вказані обставини, банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2007 року № 08/300/18 у розмірі 384 256,72 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 290 622,50 грн, заборгованості за відсотками - 70 445,38 грн, інфляційних втрат за кредитом - 15 098,21 грн, інфляційних втрат за відсотками - 8 090,64 грн.
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач відповідно до умов договору зобов`язаний був щомісячно сплачувати по 2 562 грн, і своїх зобов`язань за договором відповідач не порушує, оскільки у нього наявна переплата за кредитним договором, тому у позивача відсутнє право на дострокове повернення кредиту.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 24 квітня 2007 року № 08/300/18 станом на 25 травня 2017 року в розмірі 384 256,72 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 290 622,50 грн, заборгованості за відсотками - 70 445,38 грн, інфляційних втрат за кредитом - 15 098,21 грн, інфляційних втрат за відсотками - 8 090,64 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання з погашення кредитної заборгованості виконував неналежним чином, користувався кредитними коштами та лише частково погашав заборгованість, у зв`язку з чим станом на 25 травня 2017 року утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У червні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нечаєв В. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасувати, а рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27 червня 2018 року залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував умов кредитного договору, відповідно до якого за наявності порушення строку оплати заборгованості за договором більше ніж на 61 день строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Момент кінцевого погашення кредиту настав 16 травня 2013 року, проте банк продовжував нараховувати відсотки за кредитом, що не відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Апеляційний суд безпідставно прийняв від банку нові докази, водночас не врахував факту подальшої сплати відповідачем чергових платежів за кредитним договором під час розгляду цієї справи в суді, а тому допустив можливість подвійного стягнення однієї і тієї ж заборгованості. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 року зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.
Суди встановили, що 24 квітня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 08/300/18, за яким позичальнику надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 42 500 дол. США зі сплатою 12,35 % річних, з порядком погашення заборгованості, визначеним договором, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 квітня 2022 року (т. 1, а. с. 4-7).
16 серпня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін № 1 та додаткову угоду № 1, відповідно до яких було змінено валюту кредиту та переведено заборгованість позичальника у гривні у розмірі 297 192 грн (т. 1, а. с. 8, 9).
Сторони підписали додатки № 1 та № 2, які є невід`ємними частинами договору, згідно з якими позичальник ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно сплачувати основну суму кредиту в розмірі 2 562 грн та відсотки за користування кредитом у розмірі згідно з графіком, який вказаний у додатку № 2 (т. 1, а. с. 10-11).
29 червня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк»направлено відповідачу вимогу про сплату заборгованості у розмірі 440 772,01 грн.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (частина перша статті 611 ЦК України)
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до вимог частини другої статті 1054 ЦК України та частини другої статті 1050 ЦК України у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно з пунктами 3.3.8, 3.3.9, 3.3.10 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту, в порядку визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованим процентами за фактичний час його використання та можливим штрафними санкціями; достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити штрафні санкції у випадках визначених пунктами 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору.
Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню)
Пунктом 1.1.2 кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту визначено до 22 квітня 2022 року.
Водночас, установивши, що відповідач порушив свої обов`язки щодо належного виконання кредитного зобов`язання, суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи не настали за вказаних обставин умови, передбачені пунктом 4.5 кредитного договору, за яких строк користування кредитом вважається таким, що сплив.
У судовому рішенні з цього приводу відсутні будь-які висновки.
З`ясування вказаної обставини має значення для перевірки правильності визначення розміру заборгованості за кредитним договором.
Отже, за обставин недослідження та нез`ясування судом апеляційної інстанції настання передбачених пунктом 4.5 кредитного договору умов, за яких строк користування кредитом вважається таким, що сплив, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевірити правильність визначення заборгованості за кредитним договором.
Від з`ясування обставин щодо наявності умов, за яких термін дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором вважається таким, що настав, залежить правильність вирішення спору про стягнення відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження 
№ 14-10цс18).
Заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги про безпідставне відхилення апеляційним судом доказів сплати відповідачем упродовж розгляду справи коштів на погашення зобов`язань за кредитним договором.
Так, у суді першої інстанції відповідач надав квитанції про сплату кредитної заборгованості, а саме: квитанції: від 25 липня 2017 року № FJB1720630000020 на 6 000 грн, від 09 серпня 2017 року № FJB1722130000016 на 5 000 грн, від 28 вересня 2017 року № FJB1727130000037 на 4 000 грн, від 31 жовтня 2017 року № FJB1730430000014 на 3 500 грн, від 29 листопада 2017 року № FJB1733330000007 на 5 000 грн, від 26 грудня 2017 року № FJB1736030000012 на 5 000 грн, від 30 січня 2018 року № FJB1803030000006 на 5 000 грн, від 22 лютого 2018 року № FJB1805330000016 на 5 000 грн, від 03 квітня 2018 року № FJB1809330000011 на 5 000 грн, від 03 травня 2018 року № FJB1812330000024 на 5 000 грн, від 24 травня 2018 року № FJB1814430000017 на 5 000 грн, від 27 червня 2018 року № FJB1817830000024 на 5 000 грн, від 31 липня 2018 року № FJB1821230000011 на 5 000 грн, від 28 серпня 2018 року № FJB1824030000008 на 5 000 грн, від 28 вересня 2018 року № FJB1827130000028 на 5 000 грн, від 30 жовтня 2018 року № FJB1830330000023 на 5 000 грн, від 29 листопада 2018 року № FJB1833330000008 на 5 000 грн, від 27 грудня 2018 року № 1-1727К в розмірі 5 000 грн, від 30 січня 2019 року № 1-852К в розмірі 5 000 грн, від 28 лютого 2019 року № 1-177К в розмірі 5 000 грн, від 27 березня 2019 року № 1-222К в розмірі 5 000 грн та від 26 квітня 2019 року № 1-293К в розмірі 5 000 грн, на загальну суму 108 500 грн (т. 1, а. с. 123, 124, 146, 173, 186, 222, т. 2, а. с. 25, 30, 44, 45, 63, 64).
Відхиляючи доводи відповідача про необхідність дослідження зазначених доказів та врахування сплати заборгованості за кредитним договором у період після пред`явлення позову і до ухвалення судового рішення, апеляційний суд помилково виходив з того, що такі платежі стосуються позасудового врегулювання спору.
Такий висновок апеляційного суду є помилковим. За умови настання терміну дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором усі подальші платежі за договором мають враховуватися у рахунок погашення заборгованості, яка виникла станом на день настання такого строку.
Крім того, часткове задоволення позовних вимог після пред`явлення позову також має враховуватися судом під час ухвалення остаточного судового рішення.
Так, якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження 
№ 61-2018св19).
Отже, без дослідження та надання оцінки наданим відповідачем у суді першої та апеляційної інстанцій квитанцій про часткове (чи повне) погашення кредитної заборгованості неможливо вирішити спір по суті та ухвалити справедливе рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У порушення указаних норм процесуального права суд апеляційної інстанції не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, не дослідив докази, що стосуються обґрунтованості нарахування заборгованості за кредитним договором та її погашення у період після пред`явлення позову і до часу ухвалення рішення, на які відповідач посилався в апеляційній скарзі.
Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судом апеляційної інстанції не встановлені, оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Таким чином, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України, з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно перевірити доводи заявника щодо настання строку кінцевого погашення кредиту відповідно до умов кредитного договору, дослідити докази, в тому числі докази погашення заборгованості за кредитним договором після пред`явлення позову, дати належну оцінку наявним у справі доказам, розрахунку сум, пред`явлених до стягнення, та вирішити спір з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нечаєва Валерія Валерійовича задовольнити частково.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко