ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 р. 	Справа № 480/3242/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, м. Суми, по справі № 480/3242/20
за позовом                ОСОБА_1  
до               Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі по тексту - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо ненарахування та невиплати позивачу у день виключення зі списків військової частини індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.11.2019 по 24.04.2020 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при звільненні з військової служби відповідач не здійснив нарахування та виплату індексації за проходження військової служби з 01.07.2015 по 01.03.2018, у зв`язку з чим, позивач звернувся до Сумського окружного адміністративного суду, який рішенням від 20.03.2020 по справі № 480/73/20 задовольнив позов та зобов`язав Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з липня 2015 року по лютий 2018 року на час його виключення із списків особового складу. На виконання вказаного рішення суду відповідач здійснив виплату індексації грошового забезпечення лише 24.04.2020. У зв`язку з чим, посилаючись на приписи пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, та ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 по справі № 480/3242/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо непроведення виплати ОСОБА_1 у день виключення зі списків військової частини всіх належних грошових сум.
Зобов`язано Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.11.2019 по 24.04.2020.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 840 грн. 80 коп. в рахунок відшкодування судового збору. 
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 по справі № 480/3242/20 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), оскільки військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, а тому норми, зокрема, ст. 117 КЗпП України не можуть поширюватися на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби, що також підтверджується правовою позицією Вищого адміністративного суду, викладеною в рішеннях від 20.12.2006 по справі № К-18057/06 та від 29.01.2014 по справі № К/9991/31598/12. Також зазначив, що з аналізу статей 116 та 117 КЗпП України слідує, що їх положення регулюють питання, пов`язані з проведенням розрахунку саме при звільненні, а також нарахування компенсацій виплат за наявності спору про розміри сум, що були нараховані, але відносно їх розміру виник спір, а тому вони не можуть поширюватися на виплати, які були здійснені на виконання рішення суду (присуджені виплати), що також підтверджується і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010.
Також зазначає, що в наказі від 15.06.2019 № 167-ос про виключення позивача зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, з яким позивач був ознайомлений, та який по суті є правовою підставою для здійснення нарахувань, пов`язаних зі звільненням, зазначено які саме виплати йому нараховуються. Даний наказ позивачем не оскаржувався та на даний час є чинним, що також виключає застосування ст. 117 КЗпП України до спірних правовідносин.
Позивач, в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, просив у задволенні вимог апеляційної скарги відмовити, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 залишити без змін. Вказав, що доводи відповідача щодо неможливочті застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України, зокрема ст. ст. 116, 117 КЗпП України, є помилковими, оскільки спеціальним (військовим) законодавством відповідальність керівництва військової частини за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю належних сум при звільненні не врегульовано, у зв`язку з чим, в силу приписів ст. 9 КАС України, застосуванню підлягає закон, що регулює подібні правовідносини. Щодо твердження відповідача про те, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців не входить індексація, зазначив, що ст. 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємств, учстанов, організацій. Вказаний припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. З огляду на викладене, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, від 09.10.2019 у справі №127/12474/16-ц, від 06.02.2020 у справі №806/305/1, вважає вимоги апеляційної скарги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.   
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що з 01.07.2015 по 01.03.2018 ОСОБА_1 проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, останнє місце служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), посада – начальник відділення інспекторів прикордонної служби «Середина Буда». 
Наказом начальника 5-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 29.11.2019 року № 393-ОС майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби в зв`язку з закінченням строку контракту та виключено зі списків особового складу з 30.11.2019 р. (а.с.6).
Після звільнення, позивач звернувся до відповідача з запитом на інформацію (в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації) від 20.01.2020, в якому просив повідомити чи застосовувались вимоги п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» при визначенні розміру його грошового забезпечення та надати копії карток грошового забезпечення за 2018, 2019 роки (а.с.7).
Відповідач, у відповідь на вказаний запит, листом від 30.01.2020 № 11/6-п/ПІ повідомив ОСОБА_1 , що на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з 01.03.2018 було застосовано схему тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.03.2018 № 169 «Про затвердження схем тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу Державної прикордонної служби України». Разом з вказаним листом позивачу було направлено копії особової картки грошового забезпечення за 2018  - 2019 роки.
Отримавши вказану відповідь, позивач звернувся до суду з  адміністративним позовом до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив визнати протиправними дії відповідача в частині невиплати йому індексації грошового забезпечення з липня 2015 року по лютий 2018 року на час його виключення із списків особового складу; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з липня 2015 року по лютий 2018 року на час його виключення із списків особового складу.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 року у справі № 480/73/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено. 
Визнано протиправною бездіяльність Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з липня 2015 року по лютий 2018 року на час його виключення із списків особового складу.
Зобов`язано Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з липня 2015 року по лютий 2018 року на час його виключення із списків особового складу.
На виконання вказаного рішення суду, відповідач, 24.04.2020, здійснив остаточний розрахунок з позивачем, на підтвердження чого, до матеріалів справи надано виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 , сформовану АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою у квітні 2020 на картковий рахунок позивача надійшло цільове зарахування в сумі 37723,83 грн. (а.с. 11).
Позивач, вважаючи дії відповідача в частині затримки повного розрахунку при звільненні протиправними, звернувся до суду з цим позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за період з 30.11.2019 по 24.04.2020.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні ст.117 КЗпП України, оскільки в день виключення позивача зі списків військової частини відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Так, як встановлено колегією суддів, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 по справі № 480/73/20, яке набрало законної сили 07.08.2020, зокрема, зобов`язано Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з липня 2015 року по лютий 2018 року на час його виключення із списків особового складу.
На виконання вказаного рішення суду, відповідач, 24.04.2020, провів розрахунок з позивачем.
Предметом спору в цій справі є стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 30.11.2019 (дати виключення позивача зі списків особового складу військової частини) до моменту остаточного розрахунку – 24.04.2020.
Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.
Колегія суддів також враховує, що Верховний суд України у Постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: «Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум», яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Посилання відповідача на висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі “Меньшакова проти України”, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на таке.
Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.
Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та від 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.
Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). 
Такі висновки колегії суддів відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17, висновки якої, в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковими для врахування судами.
Посилання відповідача на те, що ст.ст. 116, 117 КЗпП України не застосовуються до спірних відносин, оскільки останні урегульовані спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема, положеннями ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, які не передбачають стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки положеннями вказаного закону не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з 30.11.2019 (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по день фактичного розрахунку – 24.04.2020, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.
Однак, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування, пославшись при цьому на ненадання сторонами довідок про розміри середньої заробітної плати.
Разом з цим, слід зазначити, що приписами ст. 80 КАС України передбачено право суду за власною ініціативою витребувати докази, однак, суд першої інстанції, не скористався такою процесуальною можливістю, що в підсумку призвело до неправильного обрання способу захисту порушеного права позивача в частині невизначення розміру належного йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відтак суд апеляційної інстанції, не виходячи за межі повноважень, встановлених статтею 308 КАС України, вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно, що вбачається можливим з огляду на достатність обставин, встановлених у цій справі судом першої та апеляційної інстанцій.
Так, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету  Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (затверджена наказом МВС України від 15.03.2018р. № 200; далі за текстом - Інструкція №200) грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з п.4 Інструкції №200 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, як вірно зазначив суд першої інстанції, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
Так, відповідачем надано до суду апеляційної інстанції довідку про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням видану ОСОБА_1 від 17.12.2020 року №416, відповідно до якої нараховане грошове забезпечення позивача за вересень 2019 року становить - 14086,50 грн, за жовтень 2019 року - 14586,50 грн. 
Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 30.11.2019. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є вересень 2019 (30 календарних днів, розмір грошового забезпечення - 14086,50 грн) та жовтень 2019  (31 календарний день, розмір грошового забезпечення - 14586,50 грн).
Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає - 470,04 грн. (28673,00 грн/61 календарний день).
Як вже було зазначено вище в день звільнення позивача зі служби 30.11.2019, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме індексацію грошового забезпечення за період з липня 2015 по лютий 2018.
Виплата вказаної індексації в сумі 37 723,83 грн позивачу була виплачена лише 24.04.2020, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача (а.с.11).
Відтак, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки.
Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (30.11.2019) та дату проведення остаточного розрахунку (22.04.2020), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 146 днів.
Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.12.2019 (наступний день після звільнення) по 24.04.2020 становить 68625,84 грн (470,04 грн - середньоденний заробіток позивача * 146 днів).
При цьому, недоплачена сума індексації за вказаний період становить 37 723,83 грн, а у процентному виразі по відношенню до загальної суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (68625,84 грн) дорівнює 0,54%.
Беручи до уваги суму несвоєчасно сплаченої позивачу індексації за вказаний період (37723,83 грн), відсоток цієї суми (0,54%) відносно розміру суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (68625,84 грн), колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку до 37723,83 грн.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме стягнення з Сумського прикордонного загону Східного регірнального управління Державної прикордонної служби України середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі, яка не перевищує суми, що була виплачена відповідачем на користь позивача із затримкою розрахунку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина першастатті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини (частина четвертастатті 317 КАС України).
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не визначив розмір такого відшкодування та відповідно не зазначив про це в резолютивній частині рішення, колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 по справі № 480/3242/20 слід змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.11.2019 по 24.04.2020 у розмірі 37723,83 грн".
Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 по справі № 480/3242/20 - змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Сумський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.11.2019 по 24.04.2020 у розмірі 37 723 (тридцять сім тисяч сімсот двадцять три) 83 коп".
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.08.2020 по справі № 480/3242/20 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій