Справа № 127/6170/19
Провадження № 22-ц/801/1457/2020
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року	Справа № 127/6170/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Стадника І. М., Ковальчука О. В.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», про визнання недійсним договору, застосування наслідків недійсності правочину за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 – адвоката Герасимчука О. О. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Іщук Т. П. від 28 травня 2020 року (дата складення повного тексту рішення – 02 червня 2020 року), – 

встановив:

01 березня 2019 року представник ОСОБА_1 – адвокат Герасимчук О. О. звернувся з цим позовом, за якими просив:
- визнати недійсним кредитний договір № 660/708660 від 01 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (далі АТ «Індустріально-експортний банк») (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі ПАТ «Креді Агріколь Банк»);
- застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме: визнати недійсним договір поруки № 660/708660 від 01 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк»).
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк», укладений договір про надання споживчого кредиту № 660/708660 на суму 29539,49 доларів США зі сплатою 13,2 % річних, строком до 30 вересня 2015 року. Того ж дня між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та АТ «Індустріально-експортний банк» був укладений договір поруки №660/708660. Вказував, що умови цього кредитного договору є несправедливими, оскільки вони ускладнюють розрахунки між сторонами внаслідок змінності величини облікової ставки та розміру штрафу за порушення позичальником умов договору. Крім того, при укладенні кредитного договору були допущені порушення вимог законодавства, його зміст та умови були розроблені безпосередньо банком за відсутності фактичної можливості позичальнику вносити зміни до нього. Банк не дотримався вимог закону стосовно істотних умов договору: не надав достовірної інформації про умови кредиту, навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості відносно визначення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, у змісті кредитного договору не встановив та не визначив для позичальника умови договору про збереження реальної вартості предмету застави. Законом України «Про захист прав споживачів» визначена заборона надання споживчих кредитів у валюті. Зі змісту договору видно відсутність встановлених законодавством обов`язкових умов, необхідних для його укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, відсутні обов`язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення боргу за предметом застави шляхом оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладення такого договору, не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету застави та збереження її реальної вартості, не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Умовами кредитного договору споживача не попереджено про валютні ризики під час виконання зобов`язань. Вказував, що у момент підписання кредитного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були введені в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2020 року у позові відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що  ОСОБА_1 , як поручитель, не є споживачем банківських послуг і на відносини, що виникли між сторонами, положення Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджуються.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Герасимчук О. О., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове – про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Звертав увагу, що згідно з висновком судово-економічної експертизи від 29 жовтня 2019 року розрахована реальна процентна ставка та розмір абсолютного значення подорожання кредиту не відповідають даним, зазначеним в кредитному договорі № 660/708660 від 01 жовтня 2008 року і додатках до нього на момент його укладення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 01 жовтня 2008 року між  ОСОБА_2  та АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк») був укладений кредитний договір № 660/708660 на суму 29539,49 доларів США, зі сплатою 13,2 % річних, для придбання автомобіля марки «Hyundai Sonata V», строком до 30 вересня 2015 року (Т 1 а. с. 9 – 19). 
Того ж дня, між АТ «Індустріально-експортний банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір поруки №660/708660, за умовами якого ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати у повному обсязі по зобов`язаннях позичальника, які виникають з умов кредитного договору (Т 1 а. с. 20). 
16 вересня 2009 року сторони кредитного договору уклали договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 660/708660 від 01 жовтня 2008 року, за яким, зокрема, погодили строк користування кредитом до 15 вересня 2018 року, а також визначили новий порядок повернення кредиту. Того ж дня АТ «Індустріально-експортний банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 660/708660Р до договору поруки № 660/708660 від 01 жовтня 2008 року, виклавши умови договору щодо строку виконання зобов`язань у новій редакції (Т. 1 а. с. 172, 277 – 232). 
03 лютого 2012 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 підписали договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору №660/708660 від 01 жовтня 2008 року (Т 1 а. с. 233 – 238).
Заочним рішенням Вінницького міського суду від 30 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі №127/17686/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь банку суму заборгованості за кредитним договором № 660/708660 від 01 жовтня 2008 року в розмірі 11127,89 доларів США, що становило 88945 грн 23 к. по курсу НБУ станом на 04 липня 2013 року (Т 1 а. с. 24 – 25). 
30 жовтня 2018 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» уклали договір про відступлення права вимоги № ІІІ-2018, відповідно до якого первісний кредитор передав новому кредитору, а новий кредитор набував право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, у тому числі за кредитним договором № 660/708660 від 01 жовтня 2008 року (Т.1 а. с. 105 – 114).
Звернувшись до суду з цим позовом,  ОСОБА_1 , у якості правової підстави для визнання недійсним договору поруки, посилалася на невідповідність умов цього договору вимогам статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист правспоживачів», зокрема, зазначала, що банк не надав повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування тощо, умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника. При його укладенні банком застосовано нечесну підприємницьку практику, що вводить позичальника в оману.
Частиною першою статті 1054 Цивільно кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Відповідно до частини третьої статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).
Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.
В цьому випадку позивачка, як дружина позичальника, яка є одночасно і поручителем за укладеним між ОСОБА_2 і банком кредитного договору, не є споживачем за цим договором. 
Стаття 65 СК України не наділяє другого з подружжя статусу споживача за укладеним іншим з подружжя кредитним договором. Надання згоди на укладення кредитного договору не свідчить про виникнення у особи, яка надала таку згоду, прав споживача за цим договором, стороною якого вона не є. Обов`язок другого з подружжя, який виникає внаслідок укладення кредитного договору в інтересах сім`ї не обумовлює у цієї особи виникнення прав споживача у правовідношенні з банком за укладеним іншим з подружжя договором.
Оскільки ОСОБА_1 не є споживачем банківських послуг за укладеним між банком та її колишній чоловіком кредитним договором, як поручитель не може розглядатись у кредитному договорі чи договорі поруки як споживач послуг банку, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у цих правовідносинах на неї не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Такий самий правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 162/236/18, а тому підстав для скасування чи зміни рішення суду про відмову у позові немає. 
Крім того апеляційний суд звертає увагу, що згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 7 частини третьої статті 2 цього Кодексу визначено обов`язковість судового рішення як основну засаду цивільного судочинства.
Ця норма є відображенням установленого пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України конституційного принципу (засади) обов`язковості судових рішень, що випливає також із установленого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
Так, Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 2017 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначив, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу – у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, – і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.
Отже, оскільки остаточним рішенням (заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 12 листопада 2013 року) вирішено питання щодо прав і обов`язків сторін кредитного договору від 01 жовтня 2008 року № 660/708660, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк», а також договору поруки від 01 жовтня 2008 року № 660/708660, то звернення ОСОБА_1 у березні 2019 року (тобто через понад 5 років і 4 місяці після набуття ним статусу остаточного) із цим позовом є фактично намаганням у позапроцесуальний спосіб переглянути рішення, яке набрало законної сили, зокрема шляхом доведення в новому судовому процесі обставин, що могли бути доведені і підлягали встановленню під час розгляду справи про стягнення боргу. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України апеляційний суд, –
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Герасимчука О. О. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст рішення виготовлено 13 жовтня 2020 року)

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк 

       Судді:                                                                 І. М. Стадник
                                                                                       
                                                                               О. В. Ковальчук