ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 листопада 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/2723/19
Головуючий у першій інстанції – Кухта В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1347/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Шкарупою Ю.В. 
учасники справи: позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі - Державне підприємство Чернігівський військовий лісгосп, ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Моторне (транспортне) страхове бюро України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 вересня 2020 року (місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повного рішення 21.09.2020)  у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного підприємства Чернігівський військовий лісгосп, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,
                                     В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ДП Чернігівський військовий лісгосп, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В обгрунтування позову посилається на те, що 21.12.2018, приблизно о 17 год. 10 хв., ОСОБА_3 , керуючи спеціалізованим вантажним автомобілем «КАМАЗ 43105» д.р.н. НОМЕР_1 , рухався по вул. Васильченка в с. Дзюбівка Ічнянського району Чернігівської області в напрямку м. Ічня Чернігівської області.
Рухаючись у вказаному вище напрямку ОСОБА_3 , у порушення п. 2.3 б, 10.1 Правил дорожнього руху проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи кермо спеціалізованого вантажного автомобіля праворуч допустив розвертання (занос) задньої частини автомобіля за умовною годинниковою стрілкою,  в результаті  чого допустив  наїзд лівою боковою частиною на пішохода - ОСОБА_4 (матір позивачів), яка рухалася в зустрічному зі спеціалізованим вантажним автомобілем напрямку руху, у результаті чого остання отримала тілесні ушкодження від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в Ічнянській ЦРЛ.
Обставини ДТП та її наслідки відображені і встановлені вироком Ічнянського районного суду від 12.08.2019, у справі № 733/646/19, який набрав законної сили.
В позові позивачі зазначають, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , як законного володільця спеціалізованого вантажного автомобіля «КАМАЗ 43105» д.р.н. НОМЕР_1 на час ДТП застрахована у відповідності до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» не була.
На виконання вимог ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ» ОСОБА_1 09.01.2019 звернулася до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування та просила компенсувати їй понесені витрати на лікування ОСОБА_4 , в розмірі 2 802,56 грн, витрати на поховання в розмірі 4 598,00 грн, а також моральну шкоду, яка пов`язана зі смертю її матері - ОСОБА_4 , в розмірі 12 мін.заробітних плат (3 723,00 грн х 12=44 676,00 грн), проте, на час звернення з даним позовом МТСБУ на користь ОСОБА_1 , жодних страхових виплат не проводило. 
Позивачі посилаються, що на час ДТП водій ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ДП «Чернігівський військовий лісгосп».
Таким чином, відповідно до чинних вимог та положень цивільного законодавства, саме відповідач ДП «Чернігівський військовий лісгосп» повинен компенсувати позивачам моральну (не майнову) шкоду завдану в результаті смерті матері - ОСОБА_4 , від отриманих тілесних ушкоджень у вищевкзаній ДТП, лише не відшкодований розмір заподіяної моральної шкоди, який пов`язаний зі смертю рідної людини.
Відповідачем добровільно будь-які кошти у відшкодування моральної шкоди позивачам не надавались.
Заподіяну моральну шкоду позивачі обґрунтовують душевними стражданнями, які позивачі зазнали безпосередньо  внаслідок втрати близької нам людини, а саме рідної матері, хід життя був повністю порушений, пережили дуже сильний емоційний стрес, і передчасна смерть мами стала випробуванням та важкою психологічною травмою. Позивачі перебувють у депресії, порушився сон, погіршився стан здоров`я, як фізичного так і морального, почали вживати багато ліків, та заспокійливих препаратів чого до цього випадку не було. Сумні думки постійно переслідують кожного дня, все нагадує про рідну та дорогу людину. В даний час позивачі не можуть в здоровому нормальному ритмі займатися своїми звичними заняттями, оскільки перебувють в пригніченому стані, переживають моральні страждання, які пов`язані з невідновною та непоправною втратою людського життя.
У позові позивачі просять стягнути з ДП «Чернігівській військовий лісгосп» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду пов`язану із смертю матері - ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень у ДТП, яка сталася 21.12.2018, в сумі  по 250 000, 00 грн на кожну.
Стягнути з ДП «Чернігівський військовий лісгосп» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2   судові витрати, які пов`язані з оплатою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі по 5 000,00 грн на кожну.
Протокольною ухвалою суду від 19.11.2019 задоволено клопотання представника відповідача ДП Чернігівський військовий лісгосп і залучено до участі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору МТСБУ(а.с. 69 т. 1). 
Протокольною ухвалою суду від 11.12.2019 задоволено клопотання представника позивачів і залучено ОСОБА_3 в якості співвідповідача (а.с.84 т. 1).
Рішенням Чернігівського районного суду від 09.09.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ДП Чернігівський військовий лісгосп, ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору на боці відповідачів: Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування моральної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 75000, 00 грн. кожній. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1500,00 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 неправомірно – у неробочий час, самовільно і не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків водія, заволодів належним цьому підприємству транспортним засобом марки КАМАЗ-4310, реєстраційний № НОМЕР_1 , після чого, керуючи даним автомобілем, скоїв ДТП, тому суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 відповідно до ч.3 ст. 1187 ЦК України зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду на загальних підставах. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди судом враховано характер правопорушення, глибина душевних та фізичних страждань потерпілих, виходячи обставин справи позовні вимоги задоволено частково.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити первісні вимоги у повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, не законним, та не відповідає фактичним обставинам справи.
У скарзі заявники посилаються, що на час настання події ДТП ОСОБА_3 , перебував у трудових відносинах із ДП «Чернігівський військовий лісгосп», та  вважають, що позиція ДП «Чернігівський військовий лісгосп» відносно того, що  ДТП спричинена ОСОБА_3 не під час виконання своїх безпосередніх трудових обов`язків, а тому саме останній є відповідальним за заподіяну шкоду, є безпідставною та такою, що спрямована на уникнення відповідальності за свого працівника перед позивачами. На підставі чого вважають, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем по даній справі, а тому заподіяна позивачам моральна шкода, що пов`язана із смертю матері - ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень у ДТП, яка сталася 21.12.2018 року, та визначена позивачами вцілому у розмірі 500 000, 00 грн, по 250 000, 00 грн, на кожного підлягає до стягнення із ДП «Чернігівський військовий лісгосп».
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що вироком Ічнянського районного суду від 12.08.2019 року по справі № 733/646/20, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3-х років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 5000,00 грн витрат на правову допомогу (а.с. 18-19 т. 1).
Вироком суду встановлено, що 21.12.2018 приблизно о 17-10 год ОСОБА_3 , керуючи спеціалізованим вантажним автомобілем Камаз-43105, р.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Васильченка в с. Дзюбівка Ічнянського району Чернігівської області в напрямку м. Ічня Чернігівської області. Рухаючись у вказаному вище напрямку о 17-10 год, біля господарства № 8 на вул. Васильченка, ОСОБА_3 у порушення п. 2.3 б, 10.1 ПДР проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи кермо спеціалізованого вантажного автомобіля праворуч допустив розвертання (занос) задньої частини спеціалізованого вантажного автомобіля за умовною годинниковою стрілкою, в результаті чого допустив наїзд лівою боковою частиною спеціалізованого вантажного автомобіля на пішохода ОСОБА_4 , яка рухалася в зустрічному зі спеціалізованим вантажним автомобілем напрямку руху, у результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в Ічнянській ЦРЛ.
Факт належності ДП «Чернігівський військовий лісгосп» автомобіля Камаз-43105, реєстраційний № НОМЕР_1 , учасниками судового розгляду не оспорюється. В момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ДП «Чернігівський військовий лісгосп», як власника автомобіля Камаз-43105, реєстраційний № НОМЕР_1 , застрахована не була.
ОСОБА_3 будучи працівником ДП «Чернігівський військовий лісгосп» та займаючи посаду водія автотранспортних засобів (вантажні автомобілі) Краснянського військового лісництва, перебував у відрядження згідно наказу № 368-ОС від 17.12.2018 в м. Ічня-2, обх.№1 ЛГД№1 для реалізації лісопродукції, терміном на 6 календарних днів з 17.12.2018 по 22.12.2018 (а.с. 25-29 т. 1).
З правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців ДП «Чернігівський військовий лісгосп», вбачається, що загальний режим роботи встановлений з 08 год. до 17 год., та ІІ зміна з 17 год. до 02 години (а.с.65-66 т. 1).
Встановлено, що в день ДТП 21.12.2018  ОСОБА_3 працював з 08 год. до 17 год, тривалість зміни не збільшувалась. Останній займаючи посаду водія та перебуваючи у відрядженні, для виконання своїх посадових обов`язків мав право доступу до автомобіля КАМАЗ-4310, р.н.з. НОМЕР_1 , який закріплений за ним відповідним наказом (а.с. 27, 29 т. 1), та користувався ключами від нього.
З матеріалів службового розслідування по факту ДТП, яке мало місце 21.12.2018 в м. Ічня (а.с. 52-58 т. 1), вбачається, що за результатами цього розслідування було встановлено, що водій автотранспортного засобу КАМАЗ-4310, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 використовував службовий автомобіль в своїх цілях, а саме без дозволу керівництва взяв службовий автомобіль та поїхав з села Дзюбівка місця стоянки в напрямку м. Ічня до магазину для придбання товарів для власних потреб. Також було встановлено, що водій ОСОБА_3 самовільно взяв службовий автомобіль в неробочий час після 17 годині без згоди на те керівництва. При проведенні цього службового розслідування, сам ОСОБА_3 у своїй пояснювальній 26.12.2018 написав, що взяв службовий автомобіль після закінчення робочого дня, щоб з`їздити в магазин.
Відповідачем ОСОБА_3 не надано належних доказів, які підтверджували б той факт, що 21.12.2018 о 17 год. 10 хв. він керуючи транспортним засобом марки «КАМАЗ-4310», реєстраційний № НОМЕР_1 , слідував до місця навантаження-розвантаження лісопродукції на вимогу роботодавця в робочий час.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_3 неправомірно – у неробочий час, самовільно і не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків водія Краснянського військового лісництва, заволодів належним підприємству транспортним засобом марки КАМАЗ-4310, після чого, керуючи даним автомобілем, скоїв ДТП, отже наявні підстави відповідно до ч.3 ст. 1187 ЦК України для відшкодування завданої шкоди на загальних підставах, залученим у справі за клопотанням позивачів, співвідповідачем ОСОБА_3 . При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди судом враховано характер правопорушення, глибина душевних та фізичних страждань потерпілих.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують враховуючи наступне.
Згідно з частинами першою та другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (стаття 23 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що якщо моральну шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.
Відповідно до ч.2-4 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної безпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно вироку Ічнянського районного суду від 12.08.2019, у справі № 733/646/19, який набрав законної сили, ОСОБА_3 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання, з позбавленням права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено від призначеного покарання, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки (а.с. 18-19 т. 1), встановлено обставини ДТП та її наслідки.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 будучи працівником ДП «Чернігівський військовий лісгосп» та займаючи посаду водія автотранспортних засобів (вантажні автомобілі) Краснянського військового лісництва, перебував у відрядження згідно наказу № 368-ОС від 17.12.2018 в м. Ічня-2, обх.№1 ЛГД№1 для реалізації лісопродукції, терміном на 6 календарних днів з 17.12.2018 по 22.12.2018 (а.с. 25-29 т. 1). 
З представлених правил трудового розпорядку для робітників і службовців ДП «Чернігівський військовий лісгосп» (а.с. 65-66 т. 1), вбачається, що загальний режим роботи встановлений з 08 год. до 17 год., та ІІ зміна з 17 год. до 02 години. 
З показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вбачається, що 21.12.2018, ОСОБА_3 працював з 08 години, що останній також не заперечував.
В день ДТП 21.12.2018 ОСОБА_3 працював з 08 год. до 17 год, тривалість зміни не збільшувалась. Останній займаючи посаду водія та перебуваючи у відрядженні, для виконання своїх посадових обов`язків мав право доступу до автомобіля КАМАЗ-4310, реєстраційний № НОМЕР_1 , який закріплений за ним відповідним наказом (а.с. 27,29 т. 1), та користувався ключами від нього. 
З матеріалів службового розслідування по факту ДТП, яке мало місце 21.12.2018 в м. Ічня (а.с. 52-58 т. 1), вбачається, що за результатами цього розслідування було встановлено, що водій автотранспортного засобу КАМАЗ-4310, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 використовував службовий автомобіль в своїх цілях, а саме без дозволу керівництва взяв службовий автомобіль та поїхав з села Дзюбівка місця стоянки в напрямку м. Ічня до магазину для придбання товарів для власних потреб. Також було встановлено, що водій ОСОБА_3 самовільно взяв службовий автомобіль в неробочий час після 17 годині без згоди на те керівництва. При проведенні цього службового розслідування, сам ОСОБА_3 у своїй пояснювальній 26.12.2018 написав, що взяв службовий автомобіль після закінчення робочого дня, щоб з`їздити в магазин.
З врахуванням наведеного доводи апеляційної  скарги про неправильне застосування норм матеріального права спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до частини першої статті 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 р. у справі N 6-933цс16)
Відповідачем ОСОБА_3 не надано належних доказів, які підтверджували б той факт, що 21.12.2018 о 17 год. 10 хв. він керуючи транспортним засобом марки «КАМАЗ-4310», р.н.з. НОМЕР_1 , слідував до місця навантаження-розвантаження лісопродукції на вимогу роботодавця в робочий час.
Отже, посилання в апеляційній скарзі, що факт самовільного використання службового автомобіля ОСОБА_3 спростовується, що ДП «Чернігівський військовий лісгосп» не звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами і повідомленням за фактом його викрадення чи самовільного використання, як і посилання про роботу понаднормово, спростовуються матеріалами справи.
Як і посилання щодо обставин переписування пояснень на прохання роботодавця розписок, пояснень відносно подій, які сталися, є припущенням, а рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.
Не може бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції і посилання, що ОСОБА_3 на час настання події ДТП та її наслідків перебував у службовому відрядженні згідно наказу № 368-ОС від 17.12.2018 в м. Ічня-2, обх.№1 ЛГД№1 для реалізації лісопродукції, терміном на 6 календарних днів з 17.12.2018 по 22.12.2018 (а.с. 25-29 т. 1), оскільки під час відрядження працівник виконує службове завдання (трудову функцію), отже має підлягати правилам внутрішнього трудового розпорядку. 
Судом першої інстанції враховано, що з представлених правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців ДП «Чернігівський військовий лісгосп» (а.с. 65-66 т. 1), вбачається, що загальний режим роботи встановлений з 08 год. до 17 год., та ІІ зміна з 17 год. до 02 години, висновки суду в цій частині належними і допустимими доказами не спростовані.
Матеріали справи не містять доказів, що у зв`язку з відрядженням для ОСОБА_3 було змінено загальний режим роботи, не надано і посилання на наявність таких доказів.
Доводами апеляційної скарги не спростовані висновки суду першої інстанції, що з боку ДП «Чернігівський військовий лісгосп» відсутня недбалість при забезпеченні схоронності належного їй автомобіля, ОСОБА_3 неправомірно – у неробочий час, самовільно і не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків водія Краснянського військового лісництва, заволодів належним цьому підприємству транспортним засобом марки КАМАЗ-4310, р.н.з. НОМЕР_1 , після чого, керуючи даним автомобілем, скоїв вищезазначену ДТП, тому суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 відповідно до ч. 3 ст. 1187 ЦК України зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду на загальних підставах.
Судом апеляційної інстанції також враховано, що позивачі звертаючись до суду з позовом визначили відповідачем ДП «Чернігівський військовий лісгосп», в подальшому за клопотанням представника позивача до участі у справі залучено у якості співвідповідача  ОСОБА_3 (а.с. 84 т.1).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. З врахуванням наведеного є необгрутованими доводи апеляційної скарги, що шкоду слід стягувати саме з ДП «Чернігівський військовий лісгосп».
Не встановлено судом апеляційної інстанції і підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди на користь позивачів у  сумі 150 тис. грн, тобто по 75 тис. грн на кожного.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки цей розмір відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості. 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для них предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цих осіб.
При оцінці обґрунтованості вимог позивача у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
З врахуванням наведеного, судом першої інстанції з врахуванням заявлених вимог, належним чином з`ясовано підстави позову та обґрунтування вимог, суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди у визначеній сумі. Доводи апеляційної скарги правильних висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги  правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність рішення суду не впливають, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 09 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 12.11.2020.

             Головуючий                                                         Судді: