ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 823/1684/16
адміністративне провадження № К/9901/35078/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стрелець Т.Г.,
суддів: Стеценка С.Г.,  Тацій Л.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу №823/1684/16
за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову  Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Шурка О.І., суддів: Василенка Я.М., Степанюка А.Г.),    
у с т а н о в и в :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ПАТ «Банк Михайлівський», ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»,  у якому просив:
- визнати бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" щодо не включення ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протиправною;
- зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича (далі - відповідач 1) внести додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, стосовно гарантованої суми у розмірі 200000 грн;
3) зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач 2) скласти та затвердити зміни та доповнення до загального реєстру вкладників ПАТ "Банк Михайлівський", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладами фізичних осіб, щодо внесення всієї суми гарантованої виплати у розмірі 20000 грн, що належать до виплати ОСОБА_1 .
2.          Позовні вимоги обґрунтовано тим, що уповноваженою особою Фонду протиправно не включено позивача до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ "Банк Михайлівський" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Короткий зміст рішення суду І інстанції
3.          06 березня 2017 року Черкаський окружний адміністративний суд  вирішив:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" Ірклієнка Юрія Петровича щодо не включення ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича внести додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, стосовно гарантованої суми у розмірі 200000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що отримані позивачем кошти від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» через повіреного - ПАТ "Банк Михайлівський" на його поточний рахунок, згідно укладеного між позивачем та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» договору № 980-021-000234820 від 06.05.2016, за своєю правовою природою є вкладом. Таким чином, рахунок позивача мав би бути включеним до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5.          22 червня 2017 року Київський апеляційний адміністративний суд вирішив:
Апеляційну скаргу представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" - задовольнити.
Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 06 березня 2017 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
6.          Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції неправомірно визначив природу коштів на рахунку позивача та помилково дійшов висновку про можливість поширення на позивача  гарантій  Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7.          19 липня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга позивача.
У касаційній скарзі скаржник просить постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року у справі №823/1684/16 скасувати та залишити в силі постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 06 березня 2017 року.    
Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду апеляційної інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Скаржник зазначає, що кошти, які надійшли на його поточний рахунок, були повернуті ТОВ «ІРЦ» на виконання умов договору позики, а отже такі кошти є вкладом і підпадають під дію статті 26 Закону № 4452-VІ.
8.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою     ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року.
9.          На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду, було проведено автоматизований розподіл судової справи 823/1684/16, внаслідок якого для розгляду касаційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Гімон М.М., суддів Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.                 
10.          На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду, було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, внаслідок якого для розгляду касаційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Стрелець Т.Г., суддів Стеценко С.Г., Тацій Л.В.                 
11.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10  грудня 2020 року прийнято до провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року у справі №823/1684/16.      
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
12 .          Як було встановлено судами попередніх інстанцій  позивач 06.05.2016 уклав з ТОВ "ІРЦ" договір №980-021-000234820 щодо передачі у власність 200000,00грн. на строк не більше 181 день (до 03.11.2016) з виплатою 33,54% річних.
Відповідно п.1.2 вищевказаного договору зазначена юридична особа сплачує позивачу у цій справі щомісячно проценти та повертає кошти у безготівковій формі на його рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ "Банк Михайлівський".
Позивач 06.02.2015 також уклав з ПАТ "Банк Михайлівський" договір №980-021-000000696, відповідно до п.1 якого банк за ініціативою клієнта відкриває на його ім`я поточний рахунок НОМЕР_1 в гривні для зберігання грошей клієнта і здійснює його розрахунково-касове обслуговування за допомогою платіжних документів, а клієнт зобов`язується сплачувати послуги банку.
Платіжним дорученням від 06.05.2016 №1003681 підтверджується внесення позивачем готівки в сумі 200000,00грн відповідно до умов договору №980-021-000234820 з банківського рахунку позивача на рахунок ТОВ "ІРЦ" в АТ "УкрСиббанк" (м. Харків) (р/р № НОМЕР_2 ).
19.05.2016 платіжним дорученням №17142 ТОВ "ІРЦ" перерахував кошти в сумі 200000,00грн на рахунок позивача, відкритий в ПАТ "Банк Михайлівський", а платіжним дорученням від 19.05.2016 №17141 - проценти в сумі 1770,47грн на рахунок позивача № НОМЕР_3 в ПАТ "Банк Михайлівський".
Згідно з довідками ПАТ "Банк Михайлівський" №ЗГ1(К) 20254 та №ЗГ1(К) 20253 кошти в сумі 200000,00грн перебувають на рахунку позивача, а в сумі 1770,47грн на рахунку № НОМЕР_4 в ПАТ "Банк Михайлівський".
У подальшому на підставі рішення Правління НБУ від 23.05.2016 №14/БТ виконавча дирекція ФГВФО прийняла рішення від 23.05.2016 №812 про запровадження з 23.05.2016 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Банк Михайлівський" Ірклієнка Ю.П.
Відповідно до рішення Правління НБУ від 12.07.2016 №124-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк Михайлівський" виконавча дирекція цього Фонду прийняла рішення від 12.07.2016 №1213 про початок процедури ліквідації банку з 13.07.2016 до 12.07.2018 включно та делегування повноважень ліквідатора банку Ірклієнку Ю.П., якого замінено на Волкова О.Ю. з 05.09.2016.
З 15.07.2016 розпочато виплати гарантованої суми вкладникам, проте позивача не включено до переліку вкладників, які право на відшкодування коштів за рахунок ФГВФО.
З листів в матеріалах справи вбачається неодноразові звернення позивача щодо причин неповернення вкладених коштів і нарахованих на них процентів, у т.ч. щодо не внесення його до реєстру вкладників зазначеного банку.
Відповідно до витягу з додатку №2 до Акту №2 від 01.06.2016 Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, встановлено нікчемність транзакцій з перерахування 19.05.2016 коштів ТОВ "ІРЦ" на рахунки фізичних осіб в ПАТ "Банк Михайлівський".
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не включення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування гарантованої суми за рахунок Фонду; кошти на поточному рахунку позивача є вкладом у розумінні  Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є підставою для включення позивача до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування гарантованої суми за вкладами за рахунок Фонду.
ІІІ.  ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
13.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі  статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
14.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.  
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлюються  Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"  (далі - Закон № 4452-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Частиною першою  статті 3 Закону № 4452-VI  визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Відповідно до частини першої  статті 26 Закону № 4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника.
Згідно з положеннями  статті 27 Закону № 4452-VI, Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього  Закону  та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.
Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур`єр", "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.
Гарантії Фонду є формою участі держави у системі гарантування вкладів фізичних осіб, передбаченою  Законом № 4452-VI; для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися бюджетні кошти; рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодування сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження по виведенню з ринку неплатоспроможних банків (статті  2,  25 Закону № 4452-VI).
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього  Закону  системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн.), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200000 грн.
Отже,  Закон № 4452-VI  пов`язує можливість реалізації права на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами з настанням таких обставин: 1) прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідного банку до категорії неплатоспроможних (у разі, якщо на дату прийняття такого рішення дія договору банківського вкладу закінчилась) або рішення про відкликання банківської ліцензії; 2) наявність на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних у фізичної особи банківського вкладу за договором, укладеним до вказаної дати; 3) наявність на зазначеному банківському вкладі фізичної особи коштів разом з нарахованими відсотками на суму не менше 10 грн.; 4) включення уповноваженою особою Фонду фізичної особи до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми коштів за вкладами, з визначенням конкретної суми відшкодування; 5) затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, відповідно до складеного уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.
В свою чергу, відповідно до частини першої  статті 34 Закону № 4452-VI, Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.
Процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим  Законом, відповідно до пункту 16 частини першої  статті 2 Закону № 4452-VI, називається тимчасовою адміністрацією.
Відповідно до частини другої  статті 34 Закону № 4452-VI, не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах "Урядовий кур`єр" або "Голос України".
Частинами третьою, п`ятою цієї статті також передбачено, що виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.
Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього  Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Відповідно до частини першої  статті 36 Закону № 4452-VI, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
При цьому, правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними (частина третя  статті 36 Закону № 4452-VI).
Закон № 4452-VI  визначає порядок складання Уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів Фонду не здійснюється.
Так, згідно з положеннями статей  37,  38 Закону № 4452-VI, Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів шляхом здійснення перевірки вчинених (укладених) банком правочинів протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою  статті 38 цього Закону.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, уповноважена особа Фонду не включила позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду у зв`язку з тим, що трансакції, здійснені ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19 травня 2015 року на розрахунковий рахунок позивача        є нікчемними на підставі статей    215,    216 Цивільного кодексу України, статті    37, пунктів 7-9 частини третьої статті    38 Закону № 4452-VI.
Як було зазначено вище, у частині третій статті 38 Закону № 4452-IV, якою врегульовано заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, визначено підстави, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.
Відповідно до частини другої  статті 215 Цивільного кодексу України  (далі -  ЦК України), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За правилами частини першої  статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Законом України від 16.07.2015 № 629-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку"  (далі - Закон № 629-VIII), який набрав чинності 12.08.2015 частину третю статті 38 Закону № 4452-IV доповнено пунктом 9 згідно із яким правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у разі здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.
Дійсно, у зв`язку із зарахуванням коштів на поточний рахунок позивача у Фонду з`явились відповідні зобов`язання, що зумовило збільшення витрат держави в особі Фонду, пов`язаних з виведенням банку з ринку.
Водночас, збільшення витрат Фонду, пов`язаних з виведенням банку з ринку може мати негативні наслідки для вкладника у вигляді невключення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, у разі якщо таке зарахування відбулось після віднесення банку до категорії проблемних, а операції, укладення (переоформлення договорів), що передували збільшенню таких витрат - вчинені (укладені) саме з порушенням закону.
Таким чином, вчинення (укладення) банком, віднесеним до проблемних, правочинів (у тому числі договорів) з порушенням норм законодавства, зокрема  Закону України "Про банки і банківську діяльність",  Закону України "Про Національний банк України", може бути підставою для невключення до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, у зв`язку із віднесенням таких правочинів (у тому числі договорів) до числа нікчемних відповідно до пункту 9 частини третьої  статті 38 Закону №4452-VI.
Разом з цим, Суд враховує, що дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша  статті 1058 ЦК України).
За загальним правилом, особа не може бути позбавлена права власності і права на вклад внаслідок внесення змін до закону. Разом з тим гарантії цього права, у тому числі обов`язок держави нести додаткову відповідальність через систему гарантування вкладів фізичних осіб, можуть зазнавати змін шляхом прийняття відповідних законів, у тому числі задля забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків.
Так, 19.11.2016 набрали чинності положення пункту 15 Прикінцевих Положень Закону  №4452-VІ, внесені  Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» №1736-VІІІ від 15.11.2016  (далі - Закон № 1736-VІІІ), яким передбачено, що до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності  Законом № 1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим  законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.
Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ретельно вивчити документи щодо кожної фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняні до вкладу цим пунктом, і не пізніше 20 робочих днів з дня набрання чинності  Законом № 1736-VІІІ  розпочати за рахунок коштів Фонду у межах суми відшкодування, визначеної частиною першою статті 26  цього Закону, виплату відшкодування коштів фізичним особам, які набули право на таке відшкодування у зв`язку з їх прирівнянням до вкладників.
Тобто, з метою поширення гарантій  Закону № 4452-VI  до вкладу були прирівняні кошти фізичних осіб за чітко визначеними ознаками, які при цьому не є вкладом згідно із чинним законодавством, а саме: до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності  Законом № 1736-VІІІ   віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим  законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.
У справі, яка розглядається, встановлено, що правочин по наданню позивачем позики ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" та операції по перерахуванню коштів позичальнику та повернення коштів з рахунку вказаного товариства на рахунок позивача були вчинені до віднесення ПАТ "Банк Михайлівський" до категорії проблемних.
Поряд з цим, під час розгляду справ судами різних юрисдикцій, у рішеннях, які набрали законної сили та, зокрема, у адміністративній справі № 826/20089/16, суди встановили, що 11.11.2014 між ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" та ПАТ "Банк Михайлівський" було укладено Договір доручення № 1, згідно з умовами якого ПАТ "Банк Михайлівський", в якості повіреного, мав здійснювати пошук, залучення та надання фізичним особам (далі - клієнти) консультацій про умови та можливість передачі останніми у позику грошових коштів на користь ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр", як Довірителя, на умовах строковості та платності.
У відповідності до предмету Договору доручення ПАТ "Банк Михайлівський" мав укладати договори, що передбачають отримання/залучення ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" грошових коштів у позику від фізичних осіб, за формою, передбаченою відповідним додатком до даного Договору доручення.
На виконання вищезазначеного Договору доручення ПАТ "Банк Михайлівський" від імені ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" укладались з фізичними особами (Клієнтами) договори позики за встановленою формою, та залучались кошти на рахунок ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" (далі - Договір позики).
Зміст вказаних фактичних обставин свідчить про те, що у межах спірних правовідносин ПАТ "Банк Михайлівський" виступав повіреним, хоча про це й не було зазначено у договорі № 980-021-000234820 від 06 травня 2016 року, укладеному між ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" та позивачем.    
Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач був повідомлений банком під підпис про непоширення гарантій, передбачених  Законом № 4452-VI, на кошти, які станом на 19 травня 2016 року повернуті на рахунок позивача за вказаним вище договором з небанківською фінансовою установою.
Отже, у справі, яка розглядається, кошти позивача відповідають чітко визначеним критеріям, визначеним змінами, внесеними до  Закону № 4452-VI  Законом № 1736-VІІІ, а тому вони прирівнюються до вкладу, а позивач, відповідно - до вкладника.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2019 року у справі №823/1674/18.
Крім того колегія суддів щодо тверджень скаржника, висловлених в касаційній скарзі, вважає за необхідне зазначити наступне.
Скаржником вірно було процитовано положення п. п. 3 та 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VІ щодо визначення поняття «вклад», проте в частині даної дефініції  акцентовано увагу суду лише на одній умові залучення коштів  від вкладника -  на умові договору банківського вкладу (депозиту) та проігноровано, що законодавцем було визначено інші умови формування вкладу, а саме на умовах банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.
Згідно з ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України  за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
При цьому, згідно з ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України  позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Пунктом 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"  визначено, що переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачу йому у готівковій формі.
Згідно з п. 1.30 даного  Закону  визначено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.
Відповідно до  ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"  банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання та кореспондентські рахунки, при цьому зазначені види рахунків відкриваються на договірній основі, що укладаються між клієнтами та обслуговуючими їх банками.
Як було зазначено вище, між позивачем та публічним акціонерним товариством "Банк Михайлівський" укладено договір та на виконання вказаного договору публічним акціонерним товариством "Банк Михайлівський" відкрито на ім`я позивача поточний рахунок № НОМЕР_1 .
ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" відповідними платіжними дорученнями зі свого розрахункового рахунку, ініціював 19.05.2016 переказ коштів позивачу на його поточний рахунок у загальній сумі 200000,00 грн. з призначенням платежів повернення коштів по договору №980-021-000234820 від 06.05.2016.
Таким чином кошти надійшли на банківський рахунок позивача, а отже в розумінні вище наведених положень законодавства, такі кошти є вкладом і підпадають під дію статті 26 Закону № 4452-VІ.
При цьому варто зазначити, що підстава надходження коштів від третьої особи до позивача не має правового значення для відповідача, оскільки з моменту зарахування коштів на банківський рахунок ці кошти вважаються вкладом позивача у даному банку.  Натомість скаржник намагається  маніпулювати юридичними поняттями, стверджуючи, що кошти повернуті позивачу за договором позики, не можуть вважатися вкладом в розумінні Закону № 4452-VІ, залишаючи поза увагою факт, що згідно положень даної норми вкладом являються саме кошти у тій чи іншій формі та в певній грошовій одиниці, чітких обмежень щодо підстав їх походження даним нормативно-правовим актом не визначено.
З положень ст. 38 Закону № 4452-VІ вбачається, що законодавець надав  Фонду   прерогативу (можливість) щодо перевірки та віднесення певних правочинів, здійснених в межах діяльності банку, до нікчемних за наявності певних умов,  при цьому основний загальний критерій цих умов, полягає в очевидній наявності певних преференцій, за наслідками вчинення відповідного правочину, у однієї сторони по відношенню до банку, при цьому останній перебуває дещо не в вигідному становищі ніж мав би бути за відсутності цих преференцій.  Основним маркером для можливості віднесення правочину до "нікчемного"   являється саме очевидна невідповідність такої операції нормам чинного законодавства.
З укладеного між позивачем та ТОВ «ІРЦ» договору позики не вбачається очевидних ознак його нікчемності, стороною відповідача не наведено підстав, з якими пов`язано  можливе визнання такого правочину недійсним та не зазначено в чому саме полягають ті самі преференції позивача в порівнянні з іншими клієнтами банку в розрізі отриманих коштів на виконання укладеного між ним та ТОВ «ІРЦ»   договору позики.
З приводу позовних вимог в частині зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити позивача до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції з приводу їх передчасності та необхідності спершу сформувати перелік вкладників.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Натомість колегія суддів відноситься критично до висновків суду апеляційної інстанції, з огляду на ту обставину, що з тексту рішенні вбачається невідповідність мотивувальної частини рішення суду його резолютивній частині, оскільки з тексту рішення вбачається, що в мотивувальній його частині, колегія суддів спершу дійшла висновку, що гарантії  Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не поширюються на позивача, в той же час в іншому абзаці констатує, що : «…. із внесеними змінами в законодавство, змінився і статус позивача у відносинах з ПАТ «Банк Михайлівський», у зв`язку з чим, позивач був прирівняний до вкладника та отримав право на відшкодування коштів за рахунок Фонду….».
Таким чином рішення суду апеляційної інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи, а отже підлягає скасуванню.
15.          Відповідно до частини третьої  статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України  (надалі також  КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до  закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрали чинності зміни до  КАС України, внесені  Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
За правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим  Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим  Законом, а саме за правилами  КАС України  в редакції зі змінами, внесеними  Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.    
16.          Згідно статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції  скасовує постанову суду  апеляційної інстанції  повністю або частково і залишає в силі судове рішення  суду першої інстанції  у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
17.          З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом першої інстанції винесене законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні. 
Натомість рішення суду апеляційної інстанції таким критеріям не відповідає та підлягає скасуванню.
18. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями  341,  343,  349,  350,  356,  359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1.  Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2.   Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року у справі №823/1684/16 - скасувати.
3. Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 06.03.2017 року у справі №823/1684/16 залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                                                                                                    Т. Г. Стрелець                    
Судді                                                                                                                                                                                                           С. Г. Стеценко
                                                                                                                                                                                                                         Л. В. Тацій