Справа № 161/21395/19 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/1135/20  Категорія: 20 	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
07 грудня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О.І.,
суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,
секретар судового засідання – Концевич Я.О., 
з участю представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Вільхівської сільської ради Горохівського району Волинської області, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_8 , про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2020 року,

                                           В С Т А Н О В И В :
27 грудня 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2001 року вона стала власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у якому вона разом зі своєю сім`єю і проживає.
Цей будинок вона придбала у ОСОБА_8 , яка у свою чергу його придбала у відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2001.
Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0499 га, цільове призначення земельної ділянки – для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, власниками якої являються відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 .. 
На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.06.2001 продавець не повідомила їй про те, що вона не являється власником земельної ділянки, на якій розташований будинок. 
Окрім відповідачів ще одним зі співвласників спірної земельної ділянки є ОСОБА_10 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. 
У зв`язку з тим, що після його смерті немає спадкоємців, які б прийняли та оформили спадщину, то до участі у справі в якості відповідача залучено також Вільхівську сільську раду Горохівського району, оскільки вказана сільська рада є місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10 ..
На теперішній час між нею та відповідачами не досягнуто домовленості про набуття нею права власності на спірну земельну ділянку у позасудовому порядку, що зумовлює звернення до суду із цим позовом.
На підставі проведеного аналізу норм Земельного кодексу України в редакції 1991 року та судової практики в подібних правовідносинах, позивач вважає, що у зв`язку із набуттям нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , до неї, як набувача, переходить право власності на земельну ділянку, на якій розташовані вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.
Ураховуючи наведене, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0499 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2020 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0499 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове – про відмову в позові.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 , посилаючись на її безпідставність та законність і обґрунтованість судового рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.
Судом встановлено, що 14 червня 2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4 купила житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.6). Предметом цього договору купівлі-продажу є лише житловий будинок з надвірними будівлями, який належить продавцю ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.06.2001. Питання про земельну ділянку, на якій розташований цей будинок при укладенні цієї угоди не вирішувалося.
Позивач ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням серії ЮФ №5799, виданим 29 жовтня 2001 року Волинським обласним бюро технічної інвентаризації (а.с.7).
Спірна земельна ділянка площею 0,0499 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської Ради народних депутатів №28 від 25 січня 2001 року передана у приватну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією виданого 14.05.2001 державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ВЛ № 023689 (а.с.19).
ІНФОРМАЦІЯ_1 один із співвласників спірної земельної ділянки ОСОБА_10 помер (а.с.23).
Після укладення шлюбу 10.09.2006 відповідач ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_11 (а.с.142).
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
З урахуванням дати укладення позивачем договору купівлі-продажу житлового будинку до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми Земельного кодексу України у редакції, чинній з 01.01.2002 та Цивільного кодексу України у редакції 2004 року, на які посилається в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ..
До зазначених позовних вимог підлягають застосуванню норми Земельного кодексу України у редакції від 12 липня 2000 року, який був чинний на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та норми Цивільного кодексу України у редакції 1963 року.
Відповідно до ст.4 ЦК України у редакції 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають:
з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать…
Згідно з ч.1 ст.128 ЦК України у редакції 1963 року право власності (право оперативного  управління)  у  набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо  інше  не передбачено законом або договором.
Приналежністю є  річ,  призначена  служити  головній  речі  і 
зв`язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі,  якщо  в  договорі або в законі не встановлено інше (стаття 132 ЦК України у редакції 1963 року).
У відповідності до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України (у редакції станом на червень 2001 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження – будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Відповідно до ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу України (у редакції станом на червень 2001 року) розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.
Таким чином, розмір спірної земельної ділянки відповідає ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу України (у редакції станом на червень 2001 року). 
Аналіз змісту наведених норм права у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, які на ній розміщені. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За  цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. При цьому передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.30 ЗК України у редакції станом на червень 2001 року, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Починаючи з 01 січня 2002 року право власності на земельну ділянку або її частину могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України (2001 року) на підставі цивільно-правових угод, а право користування – на підставі договору оренди, укладеного відповідно відчужувачем або набувачем.
Наведений аналіз земельного законодавства відповідає роз`ясненням, які надані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 березня 2020 року (справа № 689/26/17, провадження № 14-47цс20).
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Із наведених норм законодавства слідує, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду до 31 грудня 2001 року автоматично переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані, без зміни її цільового призначення, а право попереднього власника або користувача земельної ділянки припиняється.
Договір купівлі-продажу житлового будинку від 14 червня 2001 року не містить будь-яких застережень щодо земельної ділянки, на якій він розташований, що відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) означає автоматичний перехід права власності на земельну ділянку від відчужувача нерухомого майна до його набувача.
Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Таким чином, у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ОСОБА_4 також набула у власність і земельну ділянку, на якій розташовані цей житловий будинок і надвірні споруди.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Невизнання права власності позивача на земельну ділянку відповідачами підтверджено у судовому засіданні, воно є триваючим, а тому позивач не пропустила строків позовної давності для захисту свого порушеного права.
Виходячи з наведеного, повно і об`єктивно дослідивши всі обставини справи та давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано задовольнив позов.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 
                                               П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий – суддя

Судді