Постанова
Іменем України
 
15 жовтня 2020 року                                                                              
м. Київ
 
справа № 335/4385/16-к
провадження № 51-3159км20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                      ОСОБА_1 ,
судді:                                                            ОСОБА_2 ,
                                                            ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання    ОСОБА_4 ,
 
учасники судового провадження:
прокурор                                         ОСОБА_5 ,
 
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 рокуу кримінальному провадженні
 
стосовноОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , виправданого за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
І. Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Вимогою прокурора до Верховного Суду (далі – Суд) є скасування постановленої стосовно виправданого ОСОБА_6 ухвали Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Цю вимогу мотивує допущенням судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які не були усунуті на стадії апеляційного перегляду вироку, що у наслідку призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_6 . Вважає, що судом першої інстанції були неправильно оцінені докази, надана перевага одним доказам над іншими, зокрема взятий до уваги висновок судової автотехнічної експертизи, вихідні дані для якої були надані ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_7 , яких вважає заінтересованими особами. Також зазначає про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), оскільки суд апеляційної інстанції в разі, коли оскаржується вирок з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, мав оцінити кожен доказ у провадженні, чого ним зроблено не було, тому істотних порушень вимог процесуального закону на стадії апеляційного перегляду усунуто не було.
 
II. Позиції інших учасників судового провадження щодо поданої касаційної скарги
Прокурор під час касаційного розгляду заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Захисник до початку касаційного розгляду надіслав до Суду заперечення на касаційну скаргу прокурора, в яких просив скаргу залишити без задоволення.
 
III. Зміст оскаржуваних судових рішень та висунуте обвинувачення, що не знайшло свого підтвердження в суді
Суд першої інстанції
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено вчинення вказаного злочину останнім.
 
Суд апеляційної інстанції, рішення якого оскаржується
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2019 року стосовно виправданого ОСОБА_6 – без зміни.
 
Висунуте обвинувачення, що не знайшло свого підтвердження в суді
14 листопада 2015 року приблизно о 21 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , керуючи спеціальним автомобілем швидкої медичної допомоги «Пежо», державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині просп. Металургів у м. Запоріжжі, наближаючись до регульованого перехрестя вулиць Перемоги і Тюленіна. У салоні автомобіля перебували пасажири – медичні працівники ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . На автомобілі було увімкнено спеціальний звуковий сигнал та проблисковий маячок синього кольору, що було пов`язано зі службовою необхідністю.
У цей же час ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_2 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Тюленіна, наближаючись до регульованого перехрестя з вул. Перемоги.  
Рух на перехресті вулиць Перемоги і Тюленіна регулювався світлофором, що працював у звичному режимі. Для водія ОСОБА_10 було ввімкнено дозволяючий рух зелений сигнал.
Водій ОСОБА_6 , наближаючись до перехрестя вулиць Перемоги і Тюленіна, порушуючи вимоги п. 3.1 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), не врахував дорожньої обстановки та особливостей елементів перехрестя, що унеможливлює своєчасне виявлення автомобіля швидкої допомоги іншими учасниками руху, не забезпечив безпеки дорожнього руху та виїхав на перехрестя.
У результаті порушення водієм ОСОБА_6 зазначених вимог ПДР сталося зіткнення передньої частини автомобіля «Пежо» з лівою боковою частиною автомобіля під керуванням ОСОБА_10 .    
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) пасажир ОСОБА_7 згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 22 лютого 2016 року № 23/к отримав середнього ступеня тілесні ушкодження, що не є небезпечними для життя, але є такими, що спричинили довгостроковий розлад здоров`я, більше 21 дня.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи від 07 грудня 2015 року № 734/15 невідповідність дій водія ОСОБА_6 вимогам пункту 3.1 ПДР перебуває у причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.
Водій ОСОБА_6 мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем під керуванням ОСОБА_10 шляхом виконання вимог п. 3.1 ПДР.
При цьому водій ОСОБА_10 в даній дорожній ситуації своїми односторонніми діями не мав технічної можливості уникнути події ДТП. У його діях відсутні невідповідності вимогам ПДР.
Вказані дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України.
 
IV. Норми процесуального права, правильність застосування яких оспорюється до Верховного Суду
Кримінальний процесуальний кодекс України
Стаття 94. Оцінка доказів
Частина 1. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частина 2. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
 
Стаття 370. Законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення
Частина 1. Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
 
Стаття 373. Види вироків
Частина 1. Виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:
2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
 
Стаття 419. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Частина 2. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
V. Мотиви, з яких виходив Верховний Суд при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався
5.1 Щодо меж касаційного розгляду
З урахуванням доводів, викладених у касаційній скарзі, та меж касаційного перегляду, установлених КПК України, розгляд провадження судом касаційної інстанції здійснено в частині перевірки доводів касаційної скарги прокурора щодо допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні ухвали, якою виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_6 залишено без зміни.
 
5.2 Щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону:
Доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні ухвали судом апеляційної інстанції є безпідставними з огляду на таке.
 
Незважаючи на те, що прокурор оскаржує ухвалу апеляційного суду, порушуючи питання про її скасування, він фактично оскаржує і виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_6 , а тому Суд надає відповіді щодо усіх доводів скарги прокурора.
 
Суд першої інстанції визнав невинуватим ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдав останнього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено вчинення вказаного злочину останнім, виходячи з такого.
 
У межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення йому ставилося у провину те, що він, маючи об`єктивну можливість виявити попереду регульоване перехрестя, а також те, що для нього було увімкнено забороняючий сигнал світлофора, не врахував дорожньої обстановки та особливостей елементів перехрестя, що унеможливлює своєчасне виявлення автомобіля швидкої допомоги іншими учасниками руху, не забезпечив безпеки дорожнього руху та виїхав на перехрестя, у результаті чого відбулась ДТП.
 
Вирішуючи обвинувачення по суті, суд першої інстанції проаналізував дорожню обстановку та обставини, що склались на ділянці дороги в час, коли відбулась ДТП, а також, врахувавши, що ДТП відбулась за участю декількох учасників, правильно вдався до встановлення причинного зв`язку між діянням кожного з учасників та наслідками, що настали, тобто до з’ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.
 
У висновку експерта від 07 грудня 2015 року № 734/15 було констатовано лише технічну можливість водія запобігти наслідкам ДТП шляхом дотримання вимог ПДР, водночас наявність можливості в особи для об`єктивного їх виконання є юридичною складовою та була оцінена судом відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КПК України.
 
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, та жоден доказ не має наперед встановленої сили (ч. 1, ч. 2 ст. 94 КПК України).
 
Оцінка доказів є прерогативою виключно суду першої інстанції, у передбачених законом випадках – і суду апеляційної інстанції.
 
Водночас процесуальним законом також передбачені повноваження суду касаційної інстанції та межі перегляду судом касаційної інстанції.
 
Так, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК України).
 
Отже, суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судами, та не втручається у правильність проведеної оцінки доказів, зібраних у цьому провадженні.
 
Суд першої інстанції, оцінивши докази, зібрані у провадженні, за своїм внутрішнім переконанням, врахувавши встановлену під час судового розгляду дорожню обстановку та обставини, що склались на ділянці дороги в час, коли відбулась ДТП, не дійшов однозначного висновку щодо можливості об`єктивного та своєчасного виявлення водієм ОСОБА_6 на шляху свого руху небезпеки, що була створена іншим учасником ДТП – ОСОБА_10 . Крім того, як було встановлено судом, ОСОБА_6 , виконуючи невідкладне службове завдання, міг відступити від вимог розділів 8 (крім сигналів регулювальника), 10-18, 26, 27 та п. 28.1 ПДР за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу. Все це впливало на спроможність водієм виявити небезпеку, яка виникла, а отже негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу на відстані гальмівного шляху. 
 
Суд першої інстанції також оцінив показання свідків, що сприймав безпосередньо. Так, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 пояснювали, що показань світлофора зі сторони просп. Металургів, звідки їхав спецавтомобіль швидкої допомоги, вони бачити не могли, оскільки видимість на перехресті була обмежена шляхопроводом, а до показань свідка ОСОБА_10 в частині того, що він перетинав перехрестя на зелений сигнал світлофора, суд поставився критично, враховуючи його зацікавленість у визнанні ОСОБА_6 винуватим та за відсутності інших доказів, які б підтвердили показання цього свідка.
 
У касаційній скарзі прокурор, наголошуючи, що сукупність доказів, зібраних у цьому провадженні, була оцінена судом першої інстанції неправильно, також стверджує, що одним доказам була безпідставно надано перевагу над іншими, зокрема, на його думку, це стосується висновку експерта. 
 
Суд ці доводи касаційної скарги прокурора вважає безпідставними з огляду на таке.
 
Стороною обвинувачення на підтвердження висунутого обвинувачення був наданий висновок судової автотехнічної експертизи від 07 грудня 2015 року № 734/15, за яким технічна можливість водія автомобіля ОСОБА_6 уникнути зіткнення залежала від виконання ним вимог п. 3.1 ПДР, інший учасник ДТП – водій ОСОБА_10 не мав технічної можливості запобігти ДТП.
 
Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_14  роз`яснив наданий ним висновок судової автотехнічної експертизи від 07 грудня 2015 року № 734/15. При цьому звернув увагу, що вказане дослідження було проведено ним за клопотанням слідчого на основі вихідних даних, що містились у постанові слідчого.
 
Втім, суд, визнавши цей доказ неналежним, навів мотиви свого рішення, бо вихідні дані для проведення цього дослідження мали необ`єктивний та хибний характер. Зокрема, в постанові слідчого були зазначені вихідні дані, які не підтверджені беззаперечними доказами, а саме те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_10 рухався через перехрестя на дозволяючий сигнал світлофора, а спецавтомобіль швидкої медичної допомоги – на забороняючий сигнал світлофора.
 
Надалі за клопотанням сторони захисту був зроблений висновок судової автотехнічної експертизи від 15 лютого 2018 року № 539-17. Вказане дослідження було проведено з урахуванням вихідних даних, зазначених сторонами кримінального провадження та даних схем пофазного роз’їзду на перехресті вулиць Перемоги і Тюленіна і схеми розстановки обладнання на вказаному перехресті, що не порушує вимог кримінального процесуального закону. Це експертне дослідження суд визнав допустимим та об’єктивним за предметом дослідження, тому дійшов висновку про можливість його використання як доказу. Також предметом цього дослідження був графік роботи світлофорного об’єкта на цьому перехресті з 06:00 до 23:00, повідомлення ПАТ «СМЕП «Символ» про те, що зазначений світлофорний об’єкт 14 листопада 2015 року о 21-й годині працював у режимі «Програма», у цей період ремонтні роботи на світлофорному об’єкті не проводилися та повідомлення про порушення в роботі світлофорів не надходили.
 
Аналіз цього висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи дав підстави вважати, що показання ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 були спроможними з технічної точки зору.
 
У касаційній скарзі прокурор вказує, що цей доказ суд не мав брати до уваги лише на тій підставі, що для цього дослідження використовувалися, окрім інших вихідних даних, зокрема, і дані з показань ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 , яких прокурор вважає зацікавленими особами. Хоча зацікавленість потерпілого нічим не підтверджена, цей доказ суд першої інстанції оцінив у цілому як об`єктивний за предметом дослідження, що не базувався переважно на показаннях двох осіб, тим більше всі сумніви суд правильно відповідно до положень ст. 62 Конституції України витлумачив на користь ОСОБА_6 .
 
Безпосередньо пересвідчившись в обставинах цього ДТП шляхом дослідження у судовому засіданні всіх наявних у справі доказів та зіставляючи їх у сукупності з доказами, зібраними у справі, а також враховуючи дорожню обстановку і обставини, що склались на ділянці дороги в час, коли відбулась ця ДТП, суд дійшов висновку, що обвинувачений водій ОСОБА_6 не мав технічної можливості запобігти зіткненню з іншим учасником ДТП шляхом екстреного 

гальмування із зупинкою транспортного засобу до місця зіткнення з моменту можливості його виявлення, тобто з моменту виїзду з-під шляхопроводу.
 
Висновок суду про необхідність виправдання ОСОБА_6 є достатньо мотивованим, а тому не викликає сумнівів у його законності. 
 
Зі змісту касаційної скарги прокурора важко встановити, які саме істотні порушення процесуального закону допустив суд першої інстанції при ухваленні виправдувального вироку стосовно ОСОБА_6 , оскільки конкретних порушень не вказано, а доводи касаційної скарги прокурора фактично зводяться до незгоди з тим, що ухвалено виправдувальний вирок.
 
У касаційній скарзі прокурора також містяться посилання на недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, які Суд також відхиляє, виходячи з такого.
 
Прокурор у касаційній скарзі зазначає, що якщо апеляційний суд дійшов висновку по-іншому оцінити хоч якийсь один доказ у кримінальному провадженні, на відміну від того, як оцінив цей доказ суд першої інстанції, то він мав спочатку дослідити абсолютно всі докази у цьому провадженні.
Наголошує також на тому, що всупереч положенням процесуального закону суд апеляційної інстанції не допитав повторно всіх свідків у цьому провадженні.
 
Разом з тим, як установлено з матеріалів провадження, прокурор ні за змістом поданої ним апеляційної скарги, ні окремим клопотанням не просив апеляційний суд про повторне дослідження доказів у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.
 
Процесуальний закон не дає суду апеляційної інстанції з власної ініціативи проводити повторне дослідження доказів, лише за вмотивованим клопотанням учасників, за наявності до того певних підстав.
 
Крім того, безпідставними є і твердження про те, що суд апеляційної інстанції надав доказам з цього провадження іншу оцінку, відміну від тієї, що надав суд першої інстанції, оскільки вирок суду першої інстанції був залишений без зміни, та жоден доказ з цього провадження апеляційним судом не був визнаний неналежним або недопустимим чи був, так би мовити, переоцінений. 
 
Апеляційний розгляд проведено згідно з вимогами кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК України, містить належне мотивування прийнятого рішення, відповіді на кожен з доводів апеляційної скарги прокурора. Зокрем, наголошено і на тому, що першу експертизу суд не взяв до уваги, бо сумнівність вихідних даних підтвердив у судовому засіданні сам експерт, який надавав висновок, через що за ухвалою суду першої інстанції було призначено автотехнічну експертизу, у тому числі, із урахуванням показань учасників ДТП. Водночас прокурор чомусь не скористався своїм правом поставити перед судом питання про призначення комплексної експертизи, фактично погодившись із висновком цієї експертизи, призначеної судом за клопотанням сторони захисту.
 
У цілому незгода прокурора з виправдувальним вироком не є підставою до скасування ухвали апеляційного суду, якою цей вирок залишено без зміни.
 
Наведене унеможливлює задоволення касаційної скарги через відсутність передбачених кримінальним процесуальним законом підстав до скасування або зміни оскаржуваного судового рішення. 
 
VI. Висновки Верховного Суду по суті вимог касаційних скарг
З огляду на те, що жоден з доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора, щодо допущення судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні ухвали стосовно виправданого ОСОБА_6 не знайшов свого підтвердження, то підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.  
 
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
 
у х в а л и в:
 
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 07 квітня 2020 року у кримінальному провадженністосовно виправданого ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                 ОСОБА_15