ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 жовтня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/1638/20
Головуючий у першій інстанції – Цибенко І. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/991/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: прокуратура Чернігівської області, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,
місце ухвалення судового рішення – м. Чернігів,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 29 червня 2020 року,
час проголошення рішення суду – 08 год. 02 хв.

                                      У С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ДКСУ, Прокуратури Чернігівської області, в якому просила стягнути з Державного казначейства України на її користь у відшкодування матеріальної шкоди 4 608 грн та 2 000 000 грн завданої моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.
У мотивування заявлених вимог зазначала, що внаслідок її незаконного кримінального переслідування у період з 26 липня 2013 року по 14 грудня 2018 року вона зазнала моральної шкоди, яка виразилася у нервових стресах, відчутті тривоги, сильних душевних переживаннях, втраті авторитету серед друзів та колег, приниженні, розгубленості, суттєвому погіршенні стану здоров`я, передчасної смерті її матері та чоловіка, зміні в організації всіх сфер її особистого життя. 
Указувала, що з 01 березня 2011 року їй встановлена інвалідність 3 групи, у зв`язку з чим протипоказані психологічні перевантаження. Переслідування на досудовому слідстві та постійний тиск з боку правоохоронних органів, затримання, перебування під вартою, арешти майна, участь у більш ніж  100 судових засіданнях у семи судових процесах порушили її нормальний, звичайний душевний стан, призвели до різкого погіршення її стану здоров`я. З  2013 року вона була вимушена неодноразово звертатися за медичною допомогою та лікуватись як амбулаторно, так і в умовах стаціонару. У 2013 році після  затримання й арешту, внаслідок перенесеного психоемоційного стресу, вона взагалі потрапила до реанімаційного відділення Чернігівської міської лікарні № 2.
Також посилалась на ту обставину, що наявність кримінального провадження та обраного відносно неї запобіжного заходу – особистого зобов`язання позбавила її можливості бути поруч та морально підтримувати сина, який внаслідок отримання у червні 2014 року на території АТО в Донецькій області множинних поранень обличчя та верхніх кінцівок знаходився на лікуванні в Головному військовому медичному клінічному центрі «ГВКГ» у м. Києві. Завдану їй моральну шкоду оцінює у 2 000 000 грн. 
Крім цього, вона понесла матеріальні збитки у розмірі 4 608 грн, сплачених за проведення Чернігівським відділенням КНДІСЕ судово-економічної експертизи від 02 червня 2015 року, висновок якої був покладений в основу постанови прокурора від 14 грудня 2018 року про відмову від підтримання державного обвинувачення.
Рішенням від 19 червня 2020 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ДКСУ за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивачки 350 000 грн у відшкодування моральної шкоди та 4 608 грн завданих матеріальних збитків. В іншій частині позову відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди та посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким повністю задовольнити указані вимоги, а в частині відшкодування матеріальної шкоди – залишити рішення без змін.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, керуючись при вирішенні спору Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не взяв до уваги посилання позивачки про смерть у 2014 році її матері та колишнього чоловіка, поранення у цьому ж році сина під час участі в АТО як на обставини, що свідчать про спричинення їй та її родичам глибоких моральних страждань, та дійшов помилкового висновку про недоведеність нею причинно-наслідкового зв`язку між указаними подіями та перебуванням її під судом та слідством.
Позивачка стверджує, що нею були надані всі необхідні та достатні докази на підтвердження того, що застосовані до неї незаконні дії з боку органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, які завдали їй значних моральних страждань і безумовно знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з передчасною смертю її матері та колишнього чоловіка, неможливістю надання материнського піклування та матеріальної допомоги пораненому сину, що, на її думку, вплинуло на тривалість його лікування.
Зазначає, що наведені обставини беззаперечно збільшили ступінь її душевних страждань у період застосування до неї незаконних репресивних дій.
В апеляційні скарзі представник ДКСУ, посилаючись на неправильне застосування районним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, стягнувши грошові кошти з ДКСУ, помилково застосував при вирішенні спору ст. 25 Бюджетного кодексу України, оскільки указана норма передбачає здійснення казначейською службою безспірного списання коштів державного бюджету або місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 
Представник відповідача наголошує на тому, що Верховний Суд у своїй постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц зазначив, що стягнення з казначейства моральної та матеріальної шкоди не допускається, оскільки така дія змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.
Зазначає, що державний орган, як юридична особа, несе юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями і тими коштами, які є в його розпорядженні. Оскільки казначейство жодної шкоди позивачці не заподіювало та у правовідносини з нею не вступало, підстави для стягнення коштів безпосередньо з ДКСУ повністю відсутні.  
Указує, що відповідно до чинного законодавства межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинні визначатися у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, встановленої законом на момент відшкодування, і такий розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Разом з тим, відповідно до п.п. 1, 3, 9 «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Тобто, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.  
На думку представника, визначений районним судом розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а стягнута судом сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності.
Учасниками справи відзиви на подані апеляційні скарги у встановлений строк не подавались. 
Заслухавши суддю–доповідача, вислухавши пояснення позивачки та її представника, прокурора, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та дійшовши висновку про стягнення на її користь 350 000 грн у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував тривалість перебування позивачки під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких вона зазнала, її можливості з приводу відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, а також застосування до ОСОБА_1 під час досудового розслідування приводів, затримань та обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.
Районний суд відхилив посилання позивачки на смерть її матері та колишнього чоловіка, що мало місце у 2014 році, поранення сина під час участі в АТО як на обставини, які свідчать про спричинення їй та її родичам моральних страждань, зазначивши, що нею не було доведено належними доказами причинно-наслідкового зв`язку між указаними подіями та перебуванням її під судом та слідством.
Суд констатував про необхідність відшкодування з державного бюджету на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат у сумі 4 608 грн за проведення судово-економічної експертизи Чернігівським відділенням КНДІСЕ, оскільки висновок експертизи був покладений в основу постанови прокурора про відмову від підтримання державного обвинувачення.
Також суд, з урахуванням ст.ст. 25, 43 БК України, п.п. 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, покладаючи на державу відшкодування завданої ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, зобов`язав ДКСУ як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати грошові кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.      
Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що 16 вересня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,  відомості щодо якого 26 липня 2013 року внесено до ЄРДР за № 12013260010004087, що підтверджується повідомленням старшого слідчого СВ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (а.с. 8).
Ухвалою від 18 вересня 2013 року слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова накладено арешт на майно ОСОБА_1 – будинок АДРЕСА_1 (а.с. 17).
21 жовтня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, відомості щодо якого внесено 26 липня 2013 року до ЄРДР за № 12013260010004087 (а.с. 9-13).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2013 року вирішено здійснити привід ОСОБА_1 до слідчого відділу ЧВМ УМВС України в Чернігівській області для допиту у кримінальному провадженні № 12013260010004087 (а.с. 18).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 жовтня 2013 року вирішено здійснити привід ОСОБА_1 до слідчого відділу ЧВМ УМВС України в Чернігівській області для допиту в процесуальному статусі – підозрюваної та вручення нового повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 12013260010004087 (а.с. 19).
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 11 листопада 2013 року ОСОБА_1 було  затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 20-22).
З постанови старшого слідчого СВ ЧMB УМВС України в Чернігівській області про звільнення від 12 листопада 2013 року вбачається, що у зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 в супроводі конвою ЧMB УМВС України в Чернігівській області було направлено до Чернігівської міської лікарні № 2, де вона перебувала в реанімаційному відділенні інтенсивної терапії з діагнозом «Передозування медичними засобами. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Ст. 3 гіпертонічний криз. Синусова брадикардія», у зв`язку з чим затримана не може приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, тому останню було звільнено з-під варти (а.с. 25).
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2013 року до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на неї строком до 10 січня 2014 року обов`язків не відлучатися з м. Чернігова без дозволу слідчого, прокуратури, суду та повідомляти слідчого, прокуратуру та суд про зміну місця проживання (а.с. 28-29).
На підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2013 року було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме: гараж № 9К автокооперативу № 34 у м. Чернігові; гараж № НОМЕР_1 автокооперативу № 21 у м. Чернігові; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 31).
27 грудня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про зміну підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, відомості щодо якого 26 липня 2013 року внесено до ЄРДР за № 12013260010004087 (а.с. 14-16).
31 грудня 2013 року прокуратурою м. Чернігова був затверджений обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 32-34). 
Вироком від 07 травня 2014 року Новозаводський районний суд м. Чернігова визнав ОСОБА_1 винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та призначив покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_1 від відбування покарання з іспитовим строком терміном на один рік шість місяців. Відповідно до вимог ст. 76 КК України поклав на засуджену обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтись на відмітку до кримінально-виконавчої інспекції (а.с. 36-39).
Ухвалою від 11 липня 2014 року Апеляційний суд Чернігівської області указаний вирок суду скасував та призначив новий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 40-42).
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком терміном на один рік шість місяців. Відповідно до вимог ст. 76 КК України на засуджену покладено обов`язки: повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції (а.с. 43-47).
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03 березня 2015 року зазначений вирок суду скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суддів (а.с. 48-50).
10 червня 2015 року прокуратурою м. Чернігова був затверджений обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 51-54). 
Вироком від 29 лютого 2016 року Новозаводський районний суд м. Чернігова виправдав ОСОБА_1 по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, за недоведеністю того, що в її діях є склад кримінального правопорушення (а.с. 55-64).
Ухвалою від 29 листопада 2016 року Апеляційний суд Чернігівської області скасував указаний вирок суду та призначив новий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 65-71).
14 грудня 2018 року Чернігівська міська прокуратура відмовилась від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 12013260010004087 від 26 липня 2013 року щодо ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 72-73). Дійшовши такого висновку, прокурор зазначив, що за наслідками судових розглядів пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України, не підтверджено зібраними у ході досудового розслідування та суду доказами.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2018 року кримінальне провадження № 12013260010004087 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (а.с. 74-75).
З довідки МСЕК від 02 березня 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 з 01 березня 2011 року встановлена інвалідність ІІІ групи, причина інвалідності – загальне захворювання, у зв`язку з чим їй протипоказані психоемоційні перевантаження (а.с. 81).
Згідно з випискою-епікризом № 14809 ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в Чернігівській міській лікарні № 2 з 11 по 14 листопада 2013 року, куди поступила за направленням КШД. Позивачці був встановлений діагноз «Передозування гіпотензивними засобами (клофеліном). Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 3 ст., ризик 3. Гіпертонічний криз. Синусова брадикардія. СН І ст. Ситуаційно обумовлена стресова реакція» (а.с. 76). Зі слів  ОСОБА_1 їй стало погано 11 листопада 2013 року після психоемоційного стресу, коли о 15 год 10 хв. вона була затримана співробітниками міліції.
Відповідно довідки головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 від 12 грудня 2013 року ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у відділенні № 12 з 26 вересня 2013 року по день видачі довідки (а.с. 86).
З 21 вересня по 05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні у денному стаціонарі, що підтверджується довідкою лікаря ОСОБА_2 (а.с. 77).
Виписки з медичної карти ОСОБА_1 свідчать про те, що вона перебувала на лікуванні в умовах денного стаціонару в Чернігівській міській лікарні № 1 з 13 по 27 січня 2016 року та з 20 по 31 березня 2017 року (а.с. 78, 79).
Відповідно до акту попереднього розрахунку вартості висновку судового експерта № 1271-1274 від 24 квітня 2015 року по кримінальному провадженню № 12013260010004087, копії рахунку № 1969 від 24 квітня 2015 року та квитанції ПриватБанку від 24 квітня 2015 року (а.с. 109, 110) під час судового слідства ОСОБА_1 були понесені витрати в сумі 4 608 грн за проведення судово-економічної експертизи Чернігівським відділенням КНДІСЕ.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивачки, а 23 травня 2014 року – ОСОБА_4 , шлюб з яким ОСОБА_1 розірвала 12 травня 1993 року, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про смерть (а.с. 84, 87).
ОСОБА_5 є сином позивачки, який є особою з інвалідністю ІІ групи та має пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій (а.с. 93, 94). Згідно з довідкою в/ч НОМЕР_2 від 06 жовтня 2014 року ОСОБА_5 у період з 25 квітня по 16 липня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької області (а.с. 95), а відповідно до іншої довідки в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_5 27 червня 2014 року одержав множинні осколкові поранення обличчя і верхніх кінцівок (а.с. 96). 
Звернувшись з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок її незаконного кримінального переслідування у період з 26 липня 2013 року по 14 грудня 2018 року вона зазнала моральної шкоди, яка виразилася у нервових стресах, відчутті тривоги, сильних душевних переживаннях, втраті авторитету серед друзів та колег, приниженні, розгубленості, суттєвому погіршенні стану здоров`я через її затримання та тримання під вартою, передчасної смерті її матері та чоловіка, зміні в організації всіх сфер її особистого життя. Крім того, наявність кримінального провадження та обраного відносно неї запобіжного заходу – особистого зобов`язання позбавило її можливості бути поруч та морально підтримувати сина, який внаслідок отримання у червні 2014 року на території АТО поранення знаходився на лікуванні у військовому шпиталі у м. Києві.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).
Відповідно до положень ст. 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону).
За змістом ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Частинами 1, 2 ст. 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродньо встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.
У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».
Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали своїх офіційні повноваження. 
Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15 квітня 2015 року № 215, ДКСУ (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
ДКСУ відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.п. 3 п. 4 Положення).
На підставі п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Статтею 25 БК України встановлено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Частиною 1 ст. 43 цього Кодексу передбачено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та встановленим фактичним обставинам справи.
Так, за матеріалами справи 26 липня 2013 року до ЄРДР за № 12013260010004087 було внесено кримінальне провадження щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. 16 вересня 2013 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. 
У подальшому позивачку було повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
У період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом до неї застосовувались приводи та обирався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2018 року кримінальне провадження № 12013260010004087 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.
Наведене дає підстави для переконання, про що правильно зазначив районний суд, що у період з 16 вересня 2013 року (дня повідомлення про підозру) по 14 грудня 2018 року (день ухвалення Новозаводським районним судом м. Чернігова рішення про закриття кримінального провадження), який становить 63 місяця, ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом, що призвело до обмеження здійснення указаною особою своїх прав.
Районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок держави, оскільки незаконно перебувала під слідством та судом 63 місяця, і до неї застосовувались запобіжні заходи.
Законодавцем чітко визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави дійти висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року місячний розмір мінімальної заробітної плати встановлений 4 723 грн. З урахуванням загального часу перебування ОСОБА_1 під слідством та судом (63 місяця) та місячного розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, судом першої інстанції правильно визначений гарантований Законом мінімальний розмір завданої позивачці моральної шкоди – 297 549 грн.  
На думку колегії суддів, з урахуванням тривалості перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, характеру та обсягу її душевних страждань, тяжкості вимушених змін у життєвих та суспільних стосунках, ступеня зниження престижу та репутації серед знайомих та колег, необхідних часу та зусиль для відновлення попереднього стану життя, неодноразового перебування на лікуванні у медичних закладах, розмір моральної шкоди у сумі 350 000 грн визначено судом першої інстанції з урахуванням вимог розумності та справедливості, й підстав для його зменшення чи збільшення не вбачається. 
Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення у повному обсязі заявлених вимог про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 як у своєму позові, так і в апеляційній скарзі посилалась на ті обставини, що у зв`язку з її тривалим перебуванням під слідством та судом у 2014 році передчасно померли її матір та колишній чоловік, які постійно перебували у стані тривоги за неї через заведене кримінального провадження, турбувались та переймались всіма подіями, сподіваючись на справедливість та законність дій органів прокуратури та суду. Також посилалась на ту обставину, що наявність кримінального провадження та обраного відносно неї запобіжного заходу – особистого зобов`язання позбавило її можливості бути поруч та морально підтримувати сина, який внаслідок отримання у червні 2014 року на території АТО поранення знаходився на лікуванні в Київському військовому шпиталі.
У той же час позивачкою не було надано достатніх та належних, в контексті ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між указаними подіями та перебуванням її під слідством та судом, про що районний суд правильно зазначив у своєму рішенні. Як убачається з наданих самою позивачкою медичної документації, її мати тривалий час хворіла, через що неодноразово перебувала на лікуванні (а.с. 85, 86). Доказів спільного проживання позивачки однією сім`єю з колишнім чоловіком матеріали справи не містять. ОСОБА_1 на підтвердження доводів позову в цій частині надано лише документи, які свідчать про те, що вона здійснила поховання ОСОБА_4 . При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутні належні докази, які надали б суду можливість безпосередньо пов`язати смерті рідних позивачки з її кримінальним переслідуванням, як про це указує ОСОБА_1 у позові.
У суді апеляційної інстанції позивачка посилалась на те, що внаслідок отримання сином тяжкого поранення під час АТО, останній потребував її догляду, а також лікування за кордоном, яке вона не змогла ОСОБА_5 забезпечити через те, що на все її майно було накладено арешт. Разом з тим, надана ОСОБА_1 медична документація щодо поранення сина не містить рекомендацій щодо необхідності його лікування за кордоном, а матеріали справи не містять даних, які б підтверджували пояснення позивачки про те, що вона не мала змоги доглядати за сином після поранення. Так, ОСОБА_1 на підтвердження цих доводів позову надано скеровану нею заяву до суду (а.с. 104), де вона зазначає, що у зв`язку з кримінальним переслідуванням вона не може надати сину допомогу, проте жодних доказів того, що позивачка зверталась до слідчих органів із дозволом відлучитись з м. Чернігова у зв`язку з хворобою сина і їй у цьому було відмовлено, матеріали справи не місять. Відповідних клопотань з приводу витребування таких доказів стороною позивача не заявлено.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ДКСУ про неправомірність стягнення коштів безпосередньо з Казначейства з посиланням на те, що Казначейство жодної шкоди позивачці не заподіювало і у правовідносини з нею не вступало.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 167, ст. 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦК України. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦК України).
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Разом із тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Як правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, покладаючи на державу обов`язок відшкодування шкоди, суд зобов`язує ДКСУ списати відповідні кошти з казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.
Доводи відповідача про необхідність застосування до спірних відносин, як розрахункової величини, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є довільним тлумаченням законодавства, оскільки вони суперечать положенням ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а твердження ДКСУ про те, що розмір відшкодування моральної шкоди не випливає з обставин справи і не підтверджується доказами, спростовуються матеріалами даної цивільної справи.
Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційних скарг цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.                    
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
      
                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення  Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року. 

Головуюча:                                             Судді: