Постанова 
Іменем України
16 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 486/327/19
провадження № 61-14873св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
боржник - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 квітня 2019 року у складі судді Франчук О. Д. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 рокуу складі колегії суддів:Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В., Царюк Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У лютому 2019 року на адресу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року про стягнення суми безпідставного збагачення і державного мита з ОСОБА_2 
ОСОБА_1 посилалася на те, що вказане судове рішення набрало законної сили.
Просила суд визнати та надати дозвіл на виконання на території України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 36 480,08 білоруських рублів та державного мита у сумі 150 білоруських рублів, а разом 36 630,08 білоруських рублів.
Ухвалою Южноукраїнського міськогосуду Миколаївської області від 24 квітня 2019 року клопотання задоволено. Надано дозвіл на виконання на території України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36 480,08 білоруських рублів, що станом на 24 квітня 2019 року за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить (12,77 грн за 1 рубль), що в еквіваленті становить 465 850,65 грн та державне мито - 150 білоруських рублів, що в еквіваленті становить 1 915,50 грн. 
Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для відмови у задоволенні клопотання відсутні, оскільки, розглядаючи клопотання, необхідно керуватися Угодою між Україною та Республікою Білорусь про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20 березня 1992 року.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 квітня 2019 року змінено. Визнано та надано дозвіл на виконання на території України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36 480,08 білоруських рублів, що в еквіваленті станом на 24 квітня 2019 року за офіційним курсом НБУ (12,77 грн за 1 рубль) становить 465 850,65 грн, та державного мита - 150 білоруських рублів, що в еквіваленті становить 1 915,50 грн.
Змінюючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відносини сторін у цій справі регулюються Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (далі - Конвенція), підписаною від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованою Верховною Радою України Законом України від 10 листопада 1994 року, відповідно до статті 51 якої кожна із сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає та виконує рішення установ юстиції у цивільних та сімейних справах. Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в клопотанні, крім надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, порушувалися питання про його визнання, і не вирішив клопотання в зазначеній частині, тому клопотання в цій частині також підлягає задоволенню, виходячи з наведених норм матеріального та процесуального права й обставин справи.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні клопотання відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що клопотання розглянуто не компетентним на його розгляд судом, оскільки компетентними судами України з розгляду клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів є обласні, Київський і Севастопольський міські суди та Верховний Суд Автономної Республіки Крим. Також є рішення суду, що набрало законної сили, ухвалене у спорі між тими ж сторонами, про той самий предмет позову і з тих самих підстав. Судом першої інстанції застосовано нормативно-правовий акт, який не повинен був застосовуватись. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд фактично залишив його в силі.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що 26 вересня 2018 року набрало законної сили рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто безпідставно набуті кошти в сумі 36 480,08 білоруських рублів та державне мито в сумі 150 білоруських рублів (а. с. 4-8, 12).
Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.
Згідно з частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються на території України, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали.
Частиною восьмою статті 467 ЦПК України передбачено, що якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.
Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України.
За приписами статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України. 
22 січня 1993 року з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, у м. Мінську (Республіка Білорусь) була підписана Конвенція, Договірною Стороною якої, зокрема, є Україна, яка 10 листопада 1994 року була ратифікована Верховною Радою України та 14 квітня 1995 року набула чинності для України .
Конвенція застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном.
Відповідно до статті 51 Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції у цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди у таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень).
Статтею 53 Конвенції передбачено, що клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й до суду, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення за клопотанням.
До клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набрання законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, у справах договірної підсудності.
У справі, що переглядається, рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року, яке набрало законної сили, на території Республіки Білорусь не виконувалось, оскільки  ОСОБА_2 проживає на території України, що підтверджується довідкою суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь (а. с. 11).
З довідки суду також вбачається, що під час розгляду справи  ОСОБА_2 повідомлявся про місце і час судового розгляду (а. с. 10).
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що стягувачем подано всі документи, які необхідні для надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.
Встановивши відсутність підстав для відмови у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, передбачених Конвенцією та статтею 468 ЦПК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення клопотання  ОСОБА_1 .
Також суди, керуючись положеннями частини восьмої статті 467 ЦПК України, встановивши, що в рішенні суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року суму грошової компенсації зазначено в іноземній валюті (36 480,08 білоруських рублів та 150 білоруських рублів), дійшли правильного висновку про необхідність визначення її в національній валюті за курсом НБУ на день постановлення ухвали (465 850,65 грн та 1 915,50 грн).
Отже, оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а тому Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про незаконність цих судових рішень.
Заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій наявності рішення суду у спорі між тими самими сторонами, з того ж самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, а саме заочного рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 18 травня 2016 року, а також ухвали Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 березня 2017 року, якою у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та названого суду Республіки Білорусь про визнання та надання дозволу на виконання на території України вказаного заочного рішення відмовлено. Це, на думку заявника, відповідно до пункту «в» статті 55 Конвенції, пункту 4 частини другої статті 468 ЦПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання у цій справі.
Наведені доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки заявник помилково тлумачить вказані положення Конвенції, норм ЦПК України та надає власну оцінку зазначеним судовим рішенням. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 468 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено, якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді. Згідно з пунктом «в» статті 55 Конвенціїу справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій же підставі на території  Договірної Сторони, де повинно  бути визнане і виконане рішення,  було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі.
Суди встановили, що попереднє заочне рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 18 травня 2016 року скасовано, а ухвала Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 березня 2017 року стосувалася надання дозволу на виконання на території України саме вказаного заочного рішення, а не рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року. Тому підстави для відмови у визнанні й у видачі дозволу на примусове виконання зазначеного судового з мотивів, зазначених заявником, відсутні.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року розглянуто судом, який є неповноважним. 
Так згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.
Згідно зі статтею 23 ЦПК України у редакції, чинній на час подання клопотання ОСОБА_1 , усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті. Справи щодо оскарження рішень третейських судів, оспорювання рішень міжнародних комерційних арбітражів, про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів розглядаються апеляційними судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом (за місцезнаходженням арбітражу). Справи щодо визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу розглядаються: 1) якщо місце арбітражу знаходиться на території України - апеляційними загальними судами за місцезнаходженням арбітражу; 2) якщо місце арбітражу знаходиться поза межами України - апеляційним загальним судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ.
Отже, за положеннями вказаних норм процесуального права питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається відповідним судом саме першої, а не апеляційної інстанції, як помилково вважає заявник.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди зі встановленими у справі обставинами, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний